Справа № 128/642/25
Провадження № 22-ц/801/359/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2026 року	Справа № 128/642/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого Сопруна В.В.,
суддів Міхасішина І.В., Стадника І.М., 
за участю секретаря судового засідання Закерничної А.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №128/642/25 позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 08 липня 2025 року, яке ухвалила суддя Васильєва Т.Ю. в Вінницькому районномусуді Вінницької області, повний текст складено 08 липня 2025 року,

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року АТ «Кредобанк»звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що 26 січня 2024 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CL-265124/2, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, повернути кредит, сплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашення платежу. Позичальник прийняв на себе обов`язок повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і строки, передбачені цим договором та додатковими договорами. 
Вказує, що банк свої зобов`язання за договором виконав належним чином, а відповідач належним чином не виконує умови договору, в результаті чого станом на 03 лютого 2025 року у неї утворилася заборгованість перед позивачем на загальну суму 452487,69 грн, яка складається з: 347410,96 грн – заборгованість за основним боргом; 105076,73 грн – заборгованість за відсотками.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 08 липня 2025 рокупозов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором № CL-265124/2 від 26 січня 2024 року в розмірі 452487,69 грн, а також судовий збір в розмірі 6787,32 грн.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 20 листопада 2025 рокузаяву  ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні суду, не відповідають обставинам справи, судом не повно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Таким чином, просила скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову. 

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Кредобанк» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

04 березня 2026 року ОСОБА_1 подала до Вінницького апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи, що було призначено на 04 березня 2026 року, яку апеляційний суд задовольнив та відклав розгляд справи на 11 березня 2026 року на 11:00 год. 
Однак, 11 березня 2026 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи на іншу дату.

Крім того, аналогічні клопотання про відкладення розгляду справи ОСОБА_1 подавала до суду першої інстанції.

Відповідно до ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно з ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

 
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до АТ «Кредобанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала кредитний договір № CL-265124/2 від 26 січня 2024 року, згідно з яким відповідачу було надано кредит на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 347410, 96 грн, а відповідач зобов`язався використати кредит на цілі, вказані в цьому договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених договором. Строк кредитування складає 60 місяців, терміном до 25 січня 2029 року. Кредитні кошти надавались відповідачу в безготівковій формі, шляхом перерахування кредитних коштів за дорученням позичальника. За користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки, за процентною ставкою 30 % річних, Загальні витрати позичальника по кредиту за цим кредитним договором становлять 349499,30 грн, реальна річна процентна ставка – 34,91 % річних. Загальна вартість кредиту для позичальника за цим кредитним договором становить 696 910,26 грн. 

Банк вправі відмовити у виплаті позичальнику кредиту або його частини та/або припинити кредитування позичальника у випадку прострочення сплати процентів та/або повернення кредиту (частини кредиту) щонайменше на один календарний місяць (п. 3.3., 3.3.2). 

Банк у випадках, передбачених п. 3.3. кредитного договору вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісії та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, про що письмово повідомляє позичальника (а.с. 4 – 9).

Також, відповідачем ОСОБА_1 підписано графік платежів за кредитним договором № CL-265124/2 від 26 січня 2024 року та розрахунок сукупної вартості кредиту, який є додатком № 1 до договору, Паспорт споживчого кредиту, Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма), в яких визначено основні умови кредитування, інформація щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, а також передбачено відповідальність за прострочення або невиконання зобов`язань (а.с.10 – 11, 13 – 14).

Окрім цього ОСОБА_1 зверталася до АТ «КРЕДОБАНК» із заявою на отримання кредитного траншу, якою просила видати кредитні кошти відповідно до умов кредитного договору № CL-265124/2 від 26 січня 2024 року, у сумі 347410,96 грн шляхом переказу за вказаними реквізитами. Призначення платежу: погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № CL-265124 від 19 лютого 2020 року (а.с.12).

24 листопада 2023 року ОСОБА_1 подала АТ «КРЕДОБАНК» анкету-заяву боржника фізичної особи на реструктуризацію заборгованості, в якій вказала, що у зв`язку зі зміною посади та зменшенням вдвічі заробітної плати, лікування та догляду за хворою матір`ю та сином у неї не було можливості вчасно сплачувати платежі за кредитом. На сьогодні вона має стабільний дохід у сумі 9 000 грн від основної діяльності та додатковий дохід у розмірі 12 000 грн від медичних консультацій. В подальшому зобов`язується сплачувати вчасно місячні платежі по кредиту згідно встановленого графіку (а.с.15 – 16).

13 грудня 2024 року представником позивача надіслано ОСОБА_1 досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, яким АТ «КРЕДОБАНК» вимагав від відповідача усунути порушення умов кредитного договору та погасити прострочену заборгованість, яка на дату надіслання вимоги, становить – 88802,86 грн. У випадку невиконання даної вимоги у визначений строк вимагає достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі 437146,66 грн (з урахуванням нарахованих і несплачених процентів за користування кредитом), комісії та інші платежі передбачені кредитним договором (а.с.21).

Відповідач не виконала свої зобов`язання по кредитному договору, а саме згідно розрахунку заборгованості за договором кредиту CL-265124/2 від 26 січня 2024 року станом на 03 лютого 2025 року ОСОБА_1 заборгувала позивачу: 452487,69 грн, з яких: 347410,96 грн – сума заборгованості за кредитом; 105076,73 грн – сума заборгованості за відсотками (а.с.19).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором CL-265124/2 від 26 січня 2024 року, тому у позивача виникло право вимагати повернення суми кредиту в судовому порядку та стягнення з відповідача заборгованості в розмірі в сумі 452487,69 грн, яка складається з: 347410,96 грн – заборгованість за основним боргом; 105076,73 грн – заборгованість за відсотками.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ «Кредобанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення – невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
Докази мають бути належними, достовірними, допустимими та достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 78 ЦПК України, якою визначені вимоги до допустимості доказів, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

До предмету доказування у справі, яка переглядається, входять обставини щодо укладання сторонами кредитного договору, отримання відповідачем у розпорядження кредитних коштів, наявність заборгованості за кредитним договором, її складові та розмір.

Відповідач ОСОБА_1 не заперечує факт укладання кредитного договору CL-265124/2 від 26 січня 2024 року шляхом його підписання.

Виходячи з наведених доказів, суд першої інстанції установив, що сторони уклали 26 січня 2024 року кредитний договір, в якому обумовили суму та валюту кредиту, умови його надання та порядок і строки повернення, нарахування процентів за користування кредитом. На підставі договору позивач надав у користування відповідача грошові кошти на умовах кредитної лінії.

Доказів сплати заборгованості матеріали справи не містять. Крім того, матеріали справи не знайшли свого підтвердження щодо сплати відповідачем заборгованості в сумі 2000 грн, 1500 грн, 5000 грн, на які вона посилається в апеляційній скарзі.

Враховуючи вищевикладене, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості, яка утворилась внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитом.

Розмір заборгованості підтверджується наданим позивачем розрахунком і не спростований відповідачем.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для відповідача, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а фактично зводяться до незгоди з таким рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 08 липня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11 березня 2026 року.

Головуючий      Сопрун В.В.

Судді       Міхасішин І.В.

Стадник І.М.