ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 707/1723/24 Головуючий суддя І інстанції Маркосян М. В.
Провадження № 22-ц/818/907/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: страхування, з них
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року  м. Харків
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Мальованого Ю.М., Маміної О.В., 
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є., 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Ковальчук Олесі Василівни на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2024 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-
в с т а н о в и в :
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди (завдані збитки) в розмірі 212358,17 грн. Позивач обґрунтовує позовну заяву тим, що 28.01.2021 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та ОСОБА_2 було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № АМ161362, предметом якого були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Тойота», державний номерний знак « НОМЕР_1 ». У відповідності до умов вказаного Договору страхування Позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування. 21.03.2021 року відповідач, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Фіат», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 » в м. Харкові на пр. Московському, 30 допустив зіткнення з транспортним засобом «Тойота», державний номерний знак « НОМЕР_1 ». 
Внаслідок вищевказаної ДТП транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень. З заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку звернувся Страхувальник та надав всі необхідні документи. 
На підставі даної заяви та наданою потерпілою стороною документів було складено страхові акти та здійснено позивачем виплату страхового відшкодування у розмірі 339 858,17 грн. 
Оскільки, цивільно-правова відповідальність Відповідача була застрахована за полісом обов`язкового страхування, то керуючись ст. ст. 22 та 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було виплачено страхове відшкодування у розмірі 130 000,00 грн. Різниця між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням становить 212358,17 грн., які позивач із посиланням на норми Закону України «Про страхування», а також на норми ЦПК України просить стягнути з відповідача.
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 19 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригодив розмірі 212358,17 грн., а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2684,00 грн.
Ухвалою Індустріального районного суду м.Харкова від 31 липня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Ковальчук О.В. просить апеляційну скаргу задовольнити, у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що заявник належним чином не був повідомлений і про дату, час і місце наступного судового засідання, оскільки на той момент фактично проживав в Закарпатській області м.Ужгород, про що свідчить довідка переселенця 2106-7501422599 від 14.11.2022 року.
В матеріалах справи не містяться зворотні повідомлення по те, що відповідач сповіщений належним чином.
Вказує, що ОСОБА_1 категорично не згодний з результатами ремонтної калькуляції, яка наявна в матеріалах справи, оскільки під час ремонту засобу «Toyota Camri», днз НОМЕР_1 було замінено всі пошкоджені деталі на нові, що в рази перевищує ринкову вартість, деталей які були на цьому транспортному засобі до ДТП.
Вважає, що фактично завданою шкодою при ДТП є сукупність матеріальних та моральних збитків, яких зазнала потерпіла сторона в результаті події. Це включає, наприклад витрати на ремонт пошкодженого транспортного засобу, однак не заміну всіх дотичних до даної ДТП старих деталей на нові. У загальному випадку, заміна пошкоджених деталей на нові є рекомендованою процедурою, що забезпечити безпеку та нормальну функціональність транспортного засобу, а не обов`язковою. До позовної заяви не було надано висновок експерта, який міг визначити чи підлягає деталь відновленню, чи її необхідно замінити на нову, тому даній справі вартість ремонтної калькуляції є завищеною, та такою що не відповідає фактичній завданій шкоді, внаслідок ДТП.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.
Відзив мотивовано тим, що розмір страхового відшкодування є цілком обґрунтованим, всі розрахунки вартості нанесеної шкоди визначені на підставі Договору та законодавства України, що підтверджує наданий звіт, а всі заперечення Відповідача ґрунтується на простій незгоді та припущеннях Відповідача
Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).
Заперечення Відповідача ґрунтуються на простій незгоді з розміром нанесеної шкоди, що базується на припущеннях, які не підтверджені жодним доказом. Водночас Відповідачем на підтвердження своєї позиції не було надано жодних доказів.
У позивача не виникало обов`язку повідомляти Відповідача про проведення огляду пошкодженого транспортного засобу, оскільки це є його правом, а не обов`язком. Таким чином, доводи Відповідача про те, що його не було викликано для технічного огляду пошкодженого транспортного засобу, не є обґрунтованими, оскільки Відповідач не навів об`єктивного підтвердження того, що відсутність його та/або його представника під час огляду пошкодженого під час ДТП автомобіля призвела до неправомірності наведених у Акті огляду пошкоджень. 
Крім того, кожне пошкодження було зафіксоване фотографією, що повністю спростовує доводи Відповідача, що йому неможливо визначити чи потрібно було міняти чи ні пошкоджену деталь. Наведені посилання носять характер припущень, що не можуть бути оцінені та враховані Судом. (дана позиція підтверджується Постановою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 464/1937/16-ц).
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не повністю відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції суд своє рішення мотивував наступним.
ПрАТ "СК"ПЗУ Україна" відповідно до Закону здійснило відшкодування шкоди за водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, відповідальність якого була застрахована та повинна була отримати часткове відшкодування страхової виплати на суму 130 000,00 грн. без урахування франшизи в розмірі 2500,00 грн. згідно з за полісом обов`язкового страхування відповідача.
Станом на час розгляду справи, відповідачем добровільного відшкодування шкоди не відбулося, будь-яких заперечень з приводу суми страхового відшкодування та її виплати не надано.
За таких підстав суд вважав за необхідне задовольнити позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, та стягнути з відповідача на відшкодування шкоди 212358,17 гривень.
Проте суд першої інстанції розглянув справу з порушенням порядку повідомлення відповідача про судове засідання. Наведені з цього приводу доводи скарги знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.
Проте, колегія суддів вбачає порушення судом норм процесуального права.
Так, згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (ч. 2 ст. 211 ЦПК України).
Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України).
Колегія суддів зазначає, що аналіз постанов Верховного Суду підтверджує, що застосування п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є однаковим, передбачуваним та послідовним.
Так, про це свідчить численна кількість постанов суду касаційної інстанції, в яких зазначається, що п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (постанови Верховного Суду від 09 лютого 2022 року у справі № 344/11947/20 (провадження № 61-17632св21), від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) та ін.).
Тлумачення ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 211, п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:
- обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства відкритості судового процесу;
- невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;
- розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З матеріалів справи вбачається, що в судові засідання, призначені на 02.08.2024, 03.09.2024, 07.10.2024, 19.11.2024 ОСОБА_1 не був повідомлений належним чином, оскільки судові повістки, які повертались до суду з позначкою, що «тимчасово не обслуговується», але при цьому суд безпідставно обмежився формальним викликом на сайті суду.
Є загально відомою обставиною, що в умовах тимчасової окупації російськими військами суверенної української території населення з цих територій тимчасово переміщаються на вільну від окупантів територію, а їх тимчасове місцезнаходження можливо перевірити. 
Відповідно до ст. 2 ЦПК України Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Відповідно до ч. 11 ст. 12 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
У статті 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2014, № 26, ст.892) визначено такий порядок повідомлення учасника справи, якщо його остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій територі: суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання.
Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії.
З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
Разом з тим, вказана норма ч. 11 ст. 12 ЦПК України передбачає такий порядок повідомлення на сайті судової влади лише у разі, якщо місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а тому з урахуванням обов`язку суду забезпечувати доступ кожного до справедливого суду, формальне дотримання вказаної норми ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» без перевірки офіційних даних з Єдиного державного демографічного реєстру.
Так, відповідно до ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.
Обмеження права на доступ має бути пропорційним меті, яку переслідує закон.
Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є спеціальним законом щодо статусу вказаних осіб, який підлягає застосуванню.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Пунктом 1 Порядку створення, ведення та доступу до відомостей Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 р. № 646, Єдина інформаційна база даних про внутрішньо переміщених осіб - автоматизований банк відомостей, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які є внутрішньо переміщеними.
Якщо відповідач, який на день тимчасової окупації був там офіційно зареєстрований, але звідти вимушено виїхав на вільну від окупації українську територію, офіційно зареєстрований як ВПО, - не можна вважати, що його тимчасове місцезнаходження для державних органів є невідомим. Держава у такій ситуації у світлі позитивних зобов`язань забезпечити право доступу до суду відповідно до гарантій ст. 6 Конвенції 1950р. не може покладати на ВПО негативні наслідки за відсутність діючого правового механізму офіційної реєстрації її нового місця проживання у відповідних державних реєстрах, доступних суду для реалізації вищевказаного порядку повідомлення про розгляд справи та надсилання відповідних судових документів. 
Виходячи з наведеного не можна вважати, що у даному випадку було забезпечено право відповідача на участь у судовому засіданні.
У постанові від 29 липня 2019 року у справі №409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно статті 5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме розглянуто справу за відсутності ОСОБА_1 , щодо якого відсутні відомості про належне його повідомлення, а тому відповідно до положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України наявні правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення по суті справи.
Згідно до наявних у справі доказів 21.03.2021 р. відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Fiat», державний реєстраційний номер « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу марки засобом «Toyota Camri», державний номерний знак « НОМЕР_1 », під керуванням ОСОБА_3 .
Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 13.05.2021 року у справі № 644/2745/21 відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення., постанова була змінена Постановою Полтавського апеляційного суду від 23.10.2023 у справі №644/2745/21 у частині призначеного стягнення. 
Також, 28.01.2021 року між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та ОСОБА_2 , як страхувальником, було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № АМ161362. Предметом даного Договору були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Тойота», державний номерний знак « НОМЕР_1 ».
У відповідності до умов вказаного Договору страхування Позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування. З заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку до позивача звернувся Страхувальник та надав всі необхідні документи. На підставі даної заяви та наданих потерпілою стороною документів було складено страхові акти. На підставі вище зазначених страхових актів ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», а також на підставі калькуляцій та виставленого ремонтною організацією рахунка, позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 339 858,17 грн. згідно платіжного доручення №53091 від 30.04.2021.
Оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована за полісом обов`язкового страхування серії АР №008078870, то керуючись ст. ст. 22 та 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» було передбачено страхове відшкодування у розмірі 130 000,00 грн., франшиза становить 2500,00 грн.
ПрАТ "СК"ПЗУ Україна" відповідно до Закону здійснило відшкодування шкоди за водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, відповідальність якого була застрахована та повинна була отримати часткове відшкодування страхової виплати на суму 130 000,00 грн. без урахування франшизи в розмірі 2500,00 грн. згідно з за полісом обов`язкового страхування відповідача.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.
Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Предметом даного спору є стягнення з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 212358,17 коп.
Договір страхування це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (стаття 16 Закону України «Про страхування»).
Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
У статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.
Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно із статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України).
У разі наявності юридичних фактів, передбачених статтею 993 ЦК України, відбувається перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: від потерпілого (страхувальника) переходить страховику право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває права кредитора в частині фактичних витрат. При цьому деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Вживання терміну «перехід» означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) зроблено висновок, що «стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».
У постановах Верховного Суду від 02.12.2015 у справі №6-691цс15, від 03.10.2018 у справі №201/1431/16-ц, від 03.10.2018 у справі №686/17155/15-ц, від 22.01.2019 у справі №676/518/17, від 20.03.2019 у справі №199/6667/15-ц, зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати) за договором майнового страхування транспортного засобу.
Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17 (провадження №14-95цс20), у постанові Верховного Суду від 27.12.2023 у справі №359/8500/19 (провадження №61-12323св23).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно матеріалів справи встановлено, що на підставі страхових актів №№ UA2021032100011/L01/01 від 15.04.2021 (а.с. 36) позивачем виплачено страхове відшкодування в розмірі 339858,17 грн., що підтверджується платіжним дорученням №53091від 30.04.2021 (а.с. 42).
АТ «СК «ТАС» здійснило страхову виплату у межах ліміту відповідальності відповідно до договору страхування на користь позивача в розмірі 130000 грн, що не заперечується сторонами. 
Таким чином різниця між виплаченим позивачем страховим відшкодуванням, що становить суму 212358,17 грн, підлягає стягненню з винної особи ОСОБА_1 . 
Отже, саме вказана сума підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПАТ «СК ПЗУ Україна» відповідно до вимог статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування».
Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до ПАТ «СК «ПЗУ Україна» після виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до особи, відповідальної за шкоду, в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже розмір страхового відшкодування є обґрунтованим, розрахунки вартості нанесеної шкоди визначені на підставі договору та законодавства України, заперечення відповідача ґрунтуються на припущеннях, наведених висновків суду не спростовано.
Тому позов слід задовольнити повністю. 
Керуючись ст.ст. 259, 374, п.3 ч.3 ст.376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну представника ОСОБА_1 адвоката Ковальчук Олесі Василівни задовольнити частково.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2024 року скасувати.
Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригодив розмірі 212358,17 грн., а також сплачений позивачем судовий збір в розмірі 2684,00 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 06 квітня 2026 року.
Головуючий  В.Б. Яцина.

Судді Ю.М. Мальований.

О.В.Маміна.