ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

26 березня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/9368/25 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)», в якому просить зобов`язати Державну установу «Закарпатська УВП (№9)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 23.02.2024 року по 30 жовтня 2025 року у розмірі 81817,67 грн.
Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, зокрема в Державній установі «Закарпатська УВП (№9)» та наказом від 23.02.2024 №67-о/с-24 була звільнена. Однак при цьому повний остаточний розрахунок при звільненні було проведено тільки 30 жовтня 2025 року. З огляду на що, враховуючи положення ст. 117 Кодексу законів про працю України, вважає, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити їй середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995.
08 грудня 2025 року відповідач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому проти заявлених позовних вимог заперечує. Так, вважає, що грошова компенсація за речове майно не входить до структури грошового забезпечення та виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі. Стверджує, що під час звільнення позивача кошти на виплату такої компенсації були відсутні. Також просить врахувати те, що норми ст. 117 КЗпП України передбачають можливість нарахування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні тільки за період 6 місяців.
10 грудня 2025 року позивач подала до суду відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача не погоджується. Зокрема, зазначає, що норми чинного законодавства передбачають право працівника органів Державної кримінально-виконавчої служби під час звільнення на отримання грошової компенсації за належне речове майно особистого користування. Проте після її звільнення відповідач таке право порушив, не здійснивши належного розрахунку в повному обсязі. Вважає, що відсутність коштів не може бути підставою невиконання державним органом взятих на себе зобов`язань. 

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сержант внутрішньої служби ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) проходила службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України, зокрема на момент звільнення в Державній установі «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» (далі – ДУ «Закарпатська УВП (№9)»).
Так, наказом ДУ «Закарпатська УВП (№9)» «По особовому складу» від 23 лютого 2024 року №67-о/с-24, сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням з 26 лютого 2024 року.
Вважаючи протиправною бездіяльність ДУ «Закарпатська УВП (№9)» щодо не здійснення повного розрахунку при звільненні, а саме в частині невиплати грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження служби речове майно, ОСОБА_1 звернулася з позов до суду.
Так, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року №260/4112/25 позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність ДУ «Закарпатська УВП (№9)» щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Зобов`язано ДУ «Закарпатська УВП (№9)» виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження служби речове майно у розмірі 5510,56 грн. 
30 жовтня 2025 року на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року №260/4112/24 ОСОБА_1 було виплачено грошову компенсацію у розмірі 5235,03 грн (з вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів), що відповідачем визнається та підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжної інструкції №1062 від 09.10.2025.
З метою отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернулася з даним адміністративним позовом до суду.
Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» №2713-IV від 23.06.2005 (далі – Закон №2713), держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року №578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби» затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі - Порядок №578) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Пунктом 2 Порядку №578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах, що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Згідно з п. 3 Порядку №578, речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.
Пунктом 23 Порядку №578 встановлено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією Державної установи Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до їх закупівельної вартості.
Під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення (п. 27 Порядку №578).
Відповідно до п. 60 Порядку №578, для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
Таким чином, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби під час звільнення на підставі їх заяви виплачується грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, у зв`язку з чим оформляється відповідна довідка.
Згідно з п. 1 розділу 22 Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 №925/5, днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
З аналізу викладеного слідує, що усі складові матеріального та грошового забезпечення повинні бути виплачені відповідачем у день звільнення.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Судом встановлено, що станом на день звільнення ОСОБА_1 повного розрахунку проведено не було. Протиправність такої бездіяльності ДУ «Закарпатська УВП (№9)» була встановлена рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2025 року у справі №260/4112/25, а тому, згідно з положеннями ч. 4 ст. 78 КАС України, доказуванню не підлягає. 
Спірні правовідносини виникли з приводу застосування до ДУ «Закарпатська УВП (№9)» відповідальності, передбаченої нормами ст. 117 Кодексу законів про працю України, за затримку розрахунку при звільненні, що проявилася у несвоєчасній виплаті належних позивачу сум грошової компенсації за неотримане речове майно.
Ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Слід зазначити, що ні Законом №2713, ні Порядком виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, ані іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення зі служби органах Державної кримінальної-виконавчої служби України.
Водночас, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відтак, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства.
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 31 жовтня 2019 року у справі №825/598/17 та від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексом законів про працю (далі – КЗпП України), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Нормами ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідальність роботодавця за час затримки розрахунку при звільненій працівника визначена, зокрема нормами ст. 117 КЗпП України.
Так, вказаною статтею (у редакції, чинній станом на день звільнення позивача з військової служби) встановлено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. 
Суд відхиляє посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань, як на належну підставу незастосування норм ст. 117 КЗпП України. З цього приводу суд вважає за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», відповідно до якої реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17.
Позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23 лютого 2024 року по 30 жовтня 2025 року у сумі 81817,67 грн.
Поряд з цим, суд враховує, що наказом ДУ «Закарпатська УВП (№9)» «По особовому складу» від 23 лютого 2024 року №67-о/с-24 сержанта внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено за власним бажанням з 26 лютого 2024 року, отже несвоєчасний розрахунок слід обраховувати з наступного після звільнення дня, тобто з 27 лютого 2024 року. При цьому, норми ст. 117 КЗпП України в чинній в період спірних правовідносин редакції передбачають темпоральне обмеження періоду, за який можлива виплата працівникові середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, шістьома місяцями.
Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі – Порядок №100), середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку №100).
Враховуючи дані наданої відповідачем довідки про доходи №12/8/164 від 03.12.2025 за грудень 2023 року та січень 2024 року, розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 444,66 грн (20406,50 + 7162,50 / 62). 
Отже, розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 у період з наступного дня після звільнення позивача (27 лютого 2024 року) по 27 серпня 2024 року, розрахований у визначений Порядком №100 спосіб, становить 80928,12 грн (444,66 грн * 182 дні).
Однак виплачена на виконання судового рішення від 16.09.2025 №260/4112/25 сума грошової компенсації є в рази меншою, порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку. У зв`язку з чим в даному випадку наявні підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі №480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.
Синтаксичний розбір текстуального змісту ст. 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. 
При цьому в п. 73 постанови Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 06.12.2024 у справі №440/6856/22, зазначено, що при визначенні розміру середнього заробітку у правовідносинах, передбачених ст. 117 КЗпП України, слід враховувати, серед іншого, також частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; та частку коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
З наданого відповідачем розрахункового листа при звільненні вбачається, що позивачу до виплати при звільненні нараховано 11120,56 грн (з урахуванням податків та зборів). Несвоєчасно виплачена сума коштів за рішенням суду становить 5510,56 грн (з урахуванням податків та зборів). В сукупності загальний розмір виплат належних позивачу під час звільнення (що є предметом розгляду даної адміністративної справи) становить 16631,12 грн (11120,56 грн + 5510,56 грн), що складає 100%.
Отже відсоток, який складає невиплачена при звільненні сума 5510,56 грн, у співвідношенні до загальної суми становить 33,13% (5510,56 грн х 100 / 16631,12 грн).
Відповідно, відсоток середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за несвоєчасно виплачені кошти від загальної суми за період з 27.02.2024 по 27.08.2024 становитиме 26811,49 грн (80928,12 грн х 33,13%).
Таким чином, ця сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є співмірною та обґрунтованою з урахуванням правової позиції Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму у справі №440/6856/22 та відповідно підлягає виплаті позивачу.
Разом з тим, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача буде стягнути обраховану судом суму з відповідача. 
Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян та інших обов`язкових платежів (податків з доходів фізичних осіб) є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.
Враховуючи вищенаведені обставини справи та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 ) до Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» (код ЄДРПОУ – 08563441) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, – задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за період з 27 лютого 2024 року по 27 серпня 2024 року.

3. Стягнути з Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 27 лютого 2024 року по 27 серпня 2024 року в розмірі 26811,49 грн (Двадцять шість тисяч вісімсот одинадцять гривень 49 коп.).

4. В решті позову відмовити.

5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Закарпатська установа виконання покарань (№9)» (код ЄДРПОУ – 08563441) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 369,91 (Триста шістдесят дев`ять гривень 91 коп.) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Р.О. Ващилін