СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2026 року Справа № 480/9763/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глазька С.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/9763/24 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області (далі - відповідач), в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заборгованості з додаткової щомісячної грошової винагороди передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 року за проміжок часу з 24 лютого 2022 року по 20 січня 2023 року при звільненні;
- зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку, а саме середнього заробітку за час затримки при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, за період із дня звільнення (12 вересня 2024 року) до дня фактичного проведення розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив службу у Територіальному управлінні Служби судової охорони в м. Києві та Київській області. Наказом Територіального управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області від 12.09.2024 № 762 о/с був звільнений зі служби. Вказує, що постановою Кабінету Міністрів України № 168 було передбачено право співробітників Служби судової охорони на отримання додаткової винагороди під час дії воєнного стану. Вказану додаткову винагороду позивачу нарахована та виплачено не було ні під час проходження служби, ні станом на день звільнення. На переконання позивача, оскільки відповідач не виплатив належні кошти в день звільнення, він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку за період з 12.09.2024 до дня фактичного проведення розрахунку, що обумовило необхідність звернення до суду.
Ухвалою суду від 13.11.2024 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження по справі № 480/9763/24, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлені строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.
На підставі Указу Президента України від 13.12.2025 № 958/2025 "Про призначення суддів" та наказу голови Сумського окружного адміністративного суду від 08.01.2026 № 5-ОС "Про відрахування зі штату суду ОСОБА_2 у зв`язку з призначенням на посаду судді Шостого апеляційного адміністративного суду", на підставі розпорядження керівника апарату від 13.01.2026 № 196 призначено повторний автоматизований розподіл судової справ № 480/9763/24.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.01.2026 зазначену справу було передано на розгляд судді Сумського окружного адміністративного суду Глазьку С.М. 
Від представника Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги не визнав, зазначивши, що у провадженні Київського окружного адміністративного суду перебувають в провадженні справи: 640/13730/22, в якій ОСОБА_1 заявлено вимоги про визнання протиправною бездіяльності територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області щодо невиконання вимог постанови Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року № 168; 320/37862/23, в якій ОСОБА_1 заявлено вимоги про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
На думку представника, вимоги у вищевказаних справах також стосуються нарахування додаткової щомісячної грошової винагороди передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану"
Станом на момент звернення ОСОБА_1 з позовом у справі № 480/9763/24, вищевказані справи не були розглянуті. На переконання представника, враховуючи, що судова справа щодо розгляду питання про зобов`язання Управління здійснити відповідні нарахування не розглянута, обов`язок включати вказану спірну додаткову винагороду в розрахунок при звільненні був відсутній, а тому позивачем не доведено, що у день його звільнення з ним не було здійснено повний розрахунок. З огляду на наведене, підстави для компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, оскільки факт відповідної затримки розрахунку не встановлено.
Окрім того, вказує, що ОСОБА_1 , звертаючись із даним позовом, фактично заявив ідентичні позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 заборгованості з додаткової щомісячної грошової винагороди передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 року, доповнивши їх лише періодом із датою звільнення. Отже, провадження у справі в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною не підлягало відкриттю.
Щодо підстав для виплати спірної винагороди, зазначає, що для видання наказу про виплату співробітникам Служби судової охорони додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168, необхідна наявність у затвердженому кошторисі Територіального управління відповідних коштів на її виплату за фондом оплати праці співробітникам. У затверджених Службою судової охорони кошторисах відповідача на 2022 та 2023 роки видатки на виплату додаткової винагороди, визначеної постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168, не передбачалися та не затверджувалися, у зв`язку з чим фінансовий ресурс управління за фондом оплати праці не дозволяє здійснити виплату додаткової винагороди.
В той же час керівництвом Служби судової охорони проводиться необхідна робота щодо отримання з державного бюджету додаткових асигнувань для виплати співробітникам Служби судової охорони зазначеної додаткової винагороди.
Так, представник відповідача зазначає, що з березня 2022 року Службою судової охорони підготовлено та направлено листи до Верховної ради України, Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України, Вищої ради правосуддя, Верховного суду, Ради національної безпеки і оборони України, Головнокомандувача Збройних Сил України.
Однак, до сьогоднішнього дня питання щодо збільшення видатків бюджету для забезпечення реалізації вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 Службою судової охорони, у тому числі й Територіальним управлінням Служби судової охорони в м. Києві та Київській області не вирішено.
Наведене, на переконання відповідача, свідчить про недопущення відповідачем бездіяльності, відтак у задоволенні позову просить відмовити.
Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зокрема зауважив, що у справах № 640/13730/22 та № 320/37862/23 позивач просив суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 року. Натомість у справі № 480/9763/24, яка перебуває у провадженні, заявлено іншу вимогу - зобов`язати відповідача нарахувати середній заробіток за затримку виплати під час звільнення, що передбачено статтею 117 Кодексу законів про працю України (КЗпП України).
Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходив службу у Територіальному управлінні Служби судової охорони в м. Києві та Київській області. Наказом Територіального управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області від 12.09.2024 № 762 о/с (а.с.8) був звільнений зі служби.
Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні в частині виплати належної суми додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою КМУ від 28.02.2022 № 168, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
У першу чергу суд вважає за необхідне відхилити доводи представника відповідача про звернення позивача з аналогічними вимогами до Київського окружного адміністративного суду.
Так, як встановлено судом, що у провадженні Київського окружного адміністративного суду перебуває справа № 640/13730/22 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби Судової охорони у м. Києві та Київській області, Служби судової охорони, в якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області щодо невиконання вимог постанови Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану від 28 лютого 2022 року № 168;
- визнати протиправною бездіяльність центрального органу управління Служби судової охорони щодо невиконання вимог постанови Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану від 28 лютого 2022 року № 168;
- стягнути додаткову винагороду відповідно до Постанови № 168 від 28 лютого 2022 року в розмірі 479 тисяч 293 грн. 00 коп. (чотириста сімдесят дев`ять тисяч двісті дев`яносто три гривні) на користь ОСОБА_1 .
Крім того, у провадженні Київського окружного адміністративного суду перебуває справа № 320/37862/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Служби Судової охорони у м. Києві та Київській області, Служби судової охорони, в якому позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київської області щодо ненарахування та невиплати грошового забезпечення відповідно до пункту 2 статті 165 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» з лютого 2023 року, яке повинно бути на рівні не нижчому, ніж рівень місячного грошового забезпечення поліцейського;
- зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у місті Києві та Київської області нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення відповідно до пункту 2 статті 165 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» включно з додатковою грошовою винагородою, передбаченою Постановою Кабінету Міністрів України № 168 (зі змінами) від 28.02.2023, з лютого 2023 року в розмірах не менше, ніж була нарахована та виплачена поліцейським, які несуть службу в м. Києві;
- зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у місті Києві та Київської області нарахувати та виплатити йому матеріальну допомогу на вирішення соціально побутових питань за 2022 рік згідно пункту 2 статті 165 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в розмірах не менше, ніж була нарахована та виплачена поліцейським, які несуть службу в м. Києві.
Отже, підставою для звернення до суду у справі № 640/13730/22 стала незгода позивача з бездіяльністю Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київської області щодо ненарахування додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, а підставою звернення до суду у справі № 320/37862/23 - незгода з розміром виплаченого грошового забезпечення за період з лютого 2023 року.
Водночас, звертаючись до суду у цій справі, позивач оскаржує протиправну бездіяльність Територіального управління Служби судової охорони у місті Києві та Київської області щодо своєчасного розрахунку при звільненні та просить зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони в м. Києві та Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку, а саме середнього заробітку за час затримки при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, за період із дня звільнення (12 вересня 2024 року) до дня фактичного проведення розрахунку.
Відтак, враховуючи, що предмет та підстави позову у справах № 640/13730/22, № 320/37862/23, № 480/9763/24 не є тотожними, вимоги позивача в межах цієї позовної заяви, можуть бути заявлені окремим адміністративним позовом та повинні оцінюватися судом на предмет правомірності таких вимог.
Отже, вирішуючи спір по суті, суд враховує наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд, зокрема у постановах від 20.01.2021 у справі № 200/4185/20-а, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 24.06.2021 у справі №480/2577/20, дійшов висновку про можливість застосування норм ст.ст. 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення з урахуванням норм абз. 2 ч. 3 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Суд звертає увагу на те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом в постанові від 06.02.2020 (справа № 806/305/17).
У той же час для обрахунку розміру середнього заробітку необхідно встановити розмір усіх належних звільненому працівникові сум, що є необхідним для пропорційного розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 640/17872/19.
Таким чином, суд зазначає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак стягнення такого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є можливим за наявності двох умов, а саме: факту невиплати усіх належних працівникові сум при звільненні та факту проведення з працівником остаточного розрахунку.
Судом встановлено, що позивачем ініційовано спір щодо нарахування та виплати йому грошового забезпечення, в тому числі того, яке підлягало до виплати при остаточному розрахунку при звільненні.
Зокрема, ухвалою суду від 21.08.2023 прийнято адміністративну справу № 640/13730/22 до провадження Київського окружного адміністративного суду, у якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області щодо невиконання вимог постанови Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану від 28 лютого 2022 року № 168;
- визнати протиправною бездіяльність центрального органу управління Служби судової охорони щодо невиконання вимог постанови Кабінету Міністрів України Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану від 28 лютого 2022 року № 168;
- стягнути додаткову винагороду відповідно до Постанови № 168 від 28 лютого 2022 року в розмірі 479 тисяч 293 грн. 00 коп. (чотириста сімдесят дев`ять тисяч двісті дев`яносто три гривні) на користь ОСОБА_1 .
Рішення у справі № 640/13730/22 станом на час розгляду цієї справи судом не прийнято, останній процесуальний документ в Єдиному державному реєстрі судових рішень станом на 18.0.2026 є ухвала Київського окружного адміністративного суду від 21.08.2023 по справі №640/13730/22 про прийняття вказаної справи до провадження Київського окружного адміністративного суду (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112969065).
Відтак, станом на дату розгляду справи, у суду відсутні підстави вважати, що у день звільнення позивача з ним не було здійснено повний розрахунок. Доказів зворотного матеріали справи не містять.
При цьому, також за обставин відсутності факту проведення з працівником остаточного розрахунку, суд позбавлений можливості встановити загальний розмір виплат, належних позивачеві при звільненні, частку коштів, виплачених позивачеві при звільненні, у співвідношенні до загального розміру належних виплат, частку коштів, не виплачених позивачеві при звільненні, у співвідношенні до загального розміру належних виплат, що є умовами для проведення розрахунку суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо зобов`язання нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_3 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, за відсутності факту проведення із позивачем остаточного фактичного розрахунку, є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.
При цьому, суд зауважує, що позивач не позбавлений можливості захистити своє порушене право шляхом подання відповідного позову до адміністративного суду після проведення відповідачем з ним остаточного розрахунку при звільненні.
За наведених обставин, враховуючи, що у даній справі в межах спірних правовідносин не встановлено протиправних дій/бездіяльності або рішень відповідача, які б порушували права позивача, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки в задоволенні адміністративного позову відмовлено, суд не вирішує питання про понесені судові витрати. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   С.М. Глазько