Справа № 344/27/25 
Провадження № 22-ц/4808/400/26 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мальцевої Є.Є.
суддів: Девляшевського В.А., Луганської В.М.,
секретар Гудяк Х.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Нодіа» - адвоката Тугая Івана Михайловича на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2025 року, ухвалене судом у складі головуючої судді Польської М.В. у м. Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 23 грудня 2025 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нодіа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,  ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ООП Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про визнання договору дарування квартири та державної реєстрації недійсним,
у с т а н о в и в:
У грудні 2024 року представник позивача ТОВ «Нодіа» звернувся із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 29.07.2021р. приватним нотаріусом реєстровий номер 2982 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Квочак Л.М. про реєстрацію права власності на 3/10 частки трьохкімнатної квартири з підвальним приміщенням за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ..
Позов обґрунтовано тим, що рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 04.02.2021 року, справа №909/687/20 позов ТОВ «Нодіа» до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 1847,80 євро – задоволено, дане рішення постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2021 року залишено без змін. Проте, знаючи про наявність зобов`язань, 29.07.2021 року боржник ОСОБА_1 уклав з своєю донькою ОСОБА_2 договір дарування квартири, за яким він передав у власність обдарованої належну йому на праві приватної власності 3/10 (три десятих) частки трикімнатної квартири з підвальним приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до частини першої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Про факт фіктивності такого оспорюваного правочину в сукупності свідчать такі обставини як: обізнаність відповідача із тим, що в нього наявна заборгованість кінцевий строк погашення якої настав; збіг в часі таких обставин, як час звернення кредитора з позовом до суду та в органи ДВС, видача судом виконавчого документа, вчинення боржником дій щодо відчуження належного йому нерухомого майна, на яке могло бути звернуте стягнення, за договорами дарування в користь своєї доньки. Таким чином, відповідач, відчуживши все своє нерухоме майно, на яке могло бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу, у користь своєї доньки, діяв з метою приховання цього майна від звернення стягнення в рахунок погашення боргу, що свідчить про те, що правова мета таких договорів дарування була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому такі правочин був очевидно фіктивним.

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області рішенням від 19 грудня 2025 року в задоволенні позову ТОВ «Нодіа» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , третя особа ООП Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради, про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації відмовив.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник ТОВ «Нодіа» - адвокат Тугай І.М. подав апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення протиправним та таким, що винесене з невірним з`ясуванням обставин справи та порушенням норм матеріального права. Вказує, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов помилкового висновку про відсутність ознак фраудаторності оспорюваного договору дарування, обмежившись формальним посиланням на те, що на момент його укладення виконавче провадження про стягнення боргу в користь ТОВ «Нодіа» ще не було відкрито.
Представник апелянта зазначає, що після ухвалення Господарським судом Івано-Франківської області рішення від 04.02.2021 року у справі № 909/687/20 про стягнення боргу, відповідач оскаржив зазначене рішення в апеляційному порядку, однак постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу — без задоволення. Лише після остаточного підтвердження судом апеляційної інстанції обов`язку відповідача сплатити заборгованість, усвідомлюючи неминучість виконання судового рішення та відсутність будь-яких правових підстав для уникнення відповідальності, відповідач уклав 29.07.2021 року договір дарування, яким безоплатно відчужив 3/10 (три десятих) частки квартири трикімнатної з підвальним приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 на користь своєї доньки.
Така послідовність дій відповідача свідчить не лише про його обізнаність із наявністю боргового зобов`язання, а й про цілеспрямований характер поведінки, спрямованої на виведення майна після вичерпання ним усіх судових способів оскарження рішення. Вчинення безоплатного правочину після розгляду справи господарськими судами двох інстанцій, якими остаточно підтверджено обов`язок боржника виконати грошове зобов`язання, виключає можливість визнання такої поведінки добросовісною та є класичним прикладом зловживання цивільним правом у розумінні статей 3 та 13 ЦК України. Вчинення відповідачем безоплатного правочину з відчуження частки нерухомого майна на користь своєї доньки у період існування невиконаного грошового зобов`язання об`єктивно призвело до зменшення його платоспроможності та унеможливлення ефективного звернення стягнення на майно боржника.
Вказує, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що відсутність відкритого виконавчого провадження саме по собі не свідчить про добросовісність поведінки боржника, якщо на момент укладення правочину існувало судове рішення про стягнення боргу, а боржник усвідомлював наслідки його виконання. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У даному випадку наведені ознаки фіктивного правочину проявляються у безоплатному відчуженні майна після остаточного підтвердження боргу судами та відсутності будь-якої економічної доцільності такого правочину для боржника.
Посилаючись на висновки Верховного Суду, вказує, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Отже, з урахуванням вищенаведених у справі обставин та правових висновків Верховного Суду, представник апелянта зазначає, що оспорюваний договір дарування від 29.07.2021 року був укладений після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості, у період, коли відповідач знав про існування боргу та реальну можливість звернення стягнення на належне йому майно. Безоплатне відчуження частки квартири на користь близького родича призвело до зменшення майнової маси боржника та фактично унеможливило ефективне виконання рішення суду, що є характерною ознакою фраудаторного правочину.
Суд першої інстанції, формально посилаючись на відсутність відкритого виконавчого провадження на момент укладення договору дарування, не врахував правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої сам факт наявності судового рішення про стягнення боргу та обізнаність боржника про його існування є достатніми для висновку про недобросовісність поведінки боржника. 
Таким чином, оспорюваний договір дарування є реакцією відповідача на остаточну втрату ним процесуальних можливостей оскарження судового рішення та спрямований виключно на уникнення його виконання.
Просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2025 року скасувати, ухваливши нове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідачі ОСОБА_2 ,  ОСОБА_2 , представник третьої особи ООП Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача ТОВ «Нодіа» - адвоката Тугая І.М., який підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Клюби П.Р., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд установив, що 20 липня 2018 року між ТОВ «Нодіа» та ФОП ОСОБА_1 було укладено Контракт № 2-ВП, за умовами якого ФОП ОСОБА_1 зобов`язувався здійснювати поставку товару ТОВ «Нодіа» протягом терміну дії Контракту, а саме: пиломатеріали хвойних і листових порід. Проте, у зв`язку з порушенням договірних зобов`язань Товариство 05.08.2020 року звернутися з відповідним позовом до суду.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 04.02.2021 року, справа №909/687/20, позов ТОВ «Нодіа» до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 1847,80 Євро – задоволено повністю, вирішено питання стягнення судових витрат у розмірі 78.04 євро. Відповідачем подано апеляційну скаргу, проте постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2021 року її залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 04.02.2021 року у справі № 909/687/20 без змін.
24.06.2021 року стягувачу був виданий наказ про примусове виконання рішення суду.
16.12.2021 року стягувач пред`явив дане судове рішення на примусове виконання та постановою від 20.12.2021 року відкрите виконавче провадження №67941342.
29.07.2021 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (своїй малолітній дочці, за згодою обох батьків та ООП) договір дарування квартири, за яким він передав у власність обдарованої належну йому на праві приватної власності 3/10 (три десятих) частки квартири трикімнатної з підвальним приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову з урахуванням отриманих доказів та їх оцінкою в сукупності, дійшов висновку, що оспорюваний правочин не є фіктивним і доводи в цій частині не доведені перед судом. Що стосується скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за обдаровуваною, прийняте приватним нотаріусом Квочак Л.М., суд установив, що така вимога позову є похідною від основної, а тому до задоволення також не підлягає. 

Перевіряючи оскаржене рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням даних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 04.02.2021 року у справі №909/687/20 позов ТОВ "Нодіа" до ФОП ОСОБА_1 про стягнення 1847,80 євро – задоволено, дане рішення постановою Західного апеляційного господарського суду від 09.06.2021 року залишено без змін. 
29.07.2021 року боржник ОСОБА_1 подарував неповнолітній доньці ОСОБА_2 3/10 частки трикімнатної квартири з підвальним приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . 
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ТОВ «Нодіа» посилалося на вимоги частин першої, п`ятої статті 203, статей 215, 234 ЦК України, зазначаючи, що оспорюваний договір має ознаки фраудаторності, оскільки вчинений сторонами з метою уникнення виконання дарувальником (відповідача) судового рішення.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(І1)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що, оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України виснував, що ця мета є правомірною (легітимною).

Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2024 року в справі № 700/337/23, від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 виснував, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 вересня 2022 року в справі № 369/8077/19).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20).

У ЦК України закріплений підхід, за якого оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки нікчемність правочину має місце тільки в разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що перебуває в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку, зокрема, посилається заявник в касаційній скарзі, виснувала, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Тобто Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значущих дій.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила і в постанові від 07 вересня 2022 року в справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21).

Отже, Верховний Суд сформував усталену судову практику про можливість оскарження такого (фраудаторного) правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, якщо ця особа доведе, що особа, яка уклала договір та відчужила за ним майно, свідомо погіршила свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором.

Зазначене повністю відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 2-591/11, про те, що оспорити фраудаторний правочин в судовому порядку може лише кредитор, якщо такий правочин призвів до неможливості задовольнити його вимоги за рахунок такого майна.

У постановах Верховного Суду від 09 серпня 2024 року в справі № 361/155/21, від 29 червня 2022 року в справі № 750/11492/19 вказано, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Водночас та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (зокрема й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (постанова Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не довів, що укладення ОСОБА_1 договору дарування 3/10 частки трьохкімнатної квартири з підвальним приміщенням за адресою АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 здійснено на шкоду товариству з метою уникнення виконання судових рішень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає, що при віднесенні певного правочину до фраудаторних необхідно враховувати не лише наявність боргу у відповідача на момент вчинення такого правочину, а й докази, які надаються сторонами на підтвердження своїх доводів та заперечень з приводу фраудаторності правочину. 

У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судова колегія виходить з того, що необхідно враховувати не лише наявність самого боргу дарувальника, а й наявність фактичної можливості реалізувати це майно в рахунок погашення боргу. При розгляді даної справи необхідно виходити одночасно з того, чи підтверджені наміри дарувальника на уникнення від вилучення майна, та чи можуть настати реальні наслідки вилучення майна з огляду на фактичні обставини та чинне законодавство.

На час здійснення дарування квартира не знаходилася під арештом або іншими заборонами, не було відкрите виконавче провадження про стягнення з відповідача грошової суми чи звернено стягнення на його майно. В апеляційній скарзі представник позивача вказує, що відсутність відкритого виконавчого провадження не є підставою для оцінки дій боржника по відчуженню майна як добросовісних за умови наявності непогашеного боргу. 

Разом з тим в матеріалах справи не міститься інших доказів про заходи щодо стягнення боргу з відповідача в межах виконавчого провадження, крім довідки приватного виконавця вже від 16.06.2025 року про те, що стягнення коштів не проводилося у зв`язку із відсутністю майна і коштів на арештованих рахунках, в той час як борг виник в 2021 році. Вартість подарованої частки квартири, оціненої в 100 000 грн, значно перевищує суму заборгованості 1847,8 євро, виходячи з відповідного курсу станом на червень 2021 року. При цьому приватним виконавцем не зазначено, які саме заходи здійнювалися для встановлення наявності такого майна і грошей у боржника, який був підприємцем на момент ухвалення рішення про стягнення боргу, з якого періоду, на які доходи не проводилося стягнення. У свою чергу позивач не довів, що саме оспорюваний правочин призвів до неплатоспроможності боржника. 

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду, що позивачем не доведено, що внаслідок вчинення боржником оспорюваного договору дарування частки нерухомого майна боржник перестав бути платоспроможним, та договір набув ознак фраудаторного правочину.

Доводи апелянта, що дії боржника спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки протягом 3 років з дня укладення договору дарування позивач не ставив питання про його недійсність, не заперечував право відповідача на спірне майно.

Судом встановлено і позивачем не спростовано, що під час укладення договору дарування частки квартири в ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існувало вільне волевиявлення на його укладення, вони самостійно підписали вказаний договір. Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених цим договором. Договір дарування укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, зареєстрований у встановленому законом порядку та обдаровувана прийняла дарунок, стала власником майна. Сторонами дотримані всі вимоги діючого законодавства, сам текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту, договір було підписано сторонами за доброю волею.

Окрім того, як зазначив суд першої інстанції відповідачем було здійснено погашення за відкритим виконавчим провадженням у сумі 5000 грн - 16.09.2025 року, 10000 грн - 22.09.2025 року, 5000 грн - 29.10.2025 року, 10000 грн - 21.11.2025 року, 7000 грн - 08.12.2025 року. Колегії суддів відповідач пояснив, що він і на час апеляційного перегляду справи проводить часткове погашення боргу. 

Отже, у справі, яка переглядається в апеляційному порядку не встановлено обставин, які дозволяли б кваліфікувати оспорюваний договір дарування як фраудаторний, ні з підстав його фіктивності, ні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом.

Належних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Нодіа» - адвоката Тугая Івана Михайловича залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2025 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 02 квітня 2026 року.

Судді Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський 
В.М. Луганська