КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №761/17590/23 Головуючий у І інстанції - Притула Н.Г.
апеляційне провадження №22-ц/824/1603/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 січня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року 
у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

установив:

У травні 2023 року АТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що ОСОБА_1 звернулась до нього, АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим 21 лютого 2019 року підписала Заяву №б/н, на підставі якої відповідачу було надано кредитні кошти.
Стверджує, з що його боку були виконані умови договору та перераховані кошти, а відповідач їх отримала, але свої зобов`язання за кредитним договором порушила та кошти згідно умов договору не повернула.
Просить суд, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, яка утворилась станом на 05 березня 2023 року по кредитному договору в розмірі: 523263,50 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 106421,96 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, а всього заборгованість становить 629685,46 грн.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року зазначений вище позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 21 лютого 2019 року станом на 05 березня 2023 року в розмірі 629685,46 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 9445,28 грн.
30 квітня 2025 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2025 року  відмовлено у задоволенні зазначеної вище заяви.
Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що вона не отримувала матеріали позовної заяви, не була належним чином повідомлена про розгляд справи, та відтак не могла належним чином захистити свої права та інтереси, що є безумовною підставою для скасування заочного рішення.
Вважає, що позивачем не вірно нарахована заборгованість.
На її переконання позивачем не доведено існування договірних кредитних правовідносин між сторонами. 
Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з доданими банком до позовної заяви Умовами та правилами надання банківських послуг у ПАТ «КБ «ПриватБанк» вона ознайомилася та погодилася. 
Позивач не надав суду належним чином оформлений розрахунковий документ, який підтверджує факт видачі/перерахування кредитних коштів, який дозволив би встановити суму кредитних коштів, яку позивач надав/перерахував, та встановити рахунок, на який вони були перераховані.
Зазначає, що з документів наданих самим же позивачем, очевидно вбачається, що жодних операцій на суму понад 400000 грн. в період з лютого по березень 2023 року нею не проводилось. Вказані обставини очевидно вказують на невідповідність інформації що міститься в Розрахунку заборгованості тій інформації, що міститься у Виписці по рахунку.
Зважаючи на наведене, очевидним є висновок про відсутність у матеріалах справи допустимих доказів на підтвердження наявності у неї заборгованості за кредитним договором у заявленому банком розмірі.
Просила суд, скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року та ухвали нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
На вказану апеляційну скаргу АТ «КБ «ПриватБанк» подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що при укладенні Договору про надання банківських послуг сторонами були письмово погоджені всі істотні умови кредитування, зокрема визначено розмір процентної ставки за користування кредитними коштами. 
Відповідач договір не оспорювала, власних розрахунків заборгованості, з урахуванням погоджених умов кредитування, не надавала. 
Фактичне користування відповідачем кредитними коштами з використанням отриманих кредитних карток підтверджується випискою про рух грошових коштів по рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_1 .
Вказує, що як вбачається з розрахунку заборгованості та виписки про рух грошових коштів по кредитній картці, відповідач не здійснювала погашення заборгованості в розмірі обов`язкового щомісячного платежу, в зв`язку з чим ним було надіслане письмове повідомлення від 25 січня 2023 року про необхідність усунення порушень за Договором у строк до 01 березня 2023 року включно. 
Так, станом на 28 лютого 2023 року поточна заборгованість за кредитом складала 400374,88 грн., прострочена - 122888,60 грн. 
Оскільки його письмова вимога про усунення порушень за кредитним договором не була задоволена позичальником, вся сума заборгованості, починаючи з 01 березня 2023 року, стала простроченою і склала 523263,50 грн. (400374,88 + 122888,60).
Відповідач ОСОБА_1 діє недобросовісно та суперечливо. 
З аналізу операцій по кредитній картці, які відображені у виписці, вбачається, що відповідач протягом всього часу користування кредитними коштами схвалювала укладений правочин відповідно до погоджених сторонами умов, зокрема, щодо плати у вигляді відсотків за користування кредитними коштами. 
Так, відповідач неодноразово з квітня 2019 року по лютий2023 року погашала заборгованість за кредитом та нарахованими відсотками і знову використовувала кошти в межах кредитного ліміту зі сплатою в т.ч. відсотків за його користування, що знову ж таки вказує на схвалення нею кредитного договору на погоджених сторонами умовах. 
Надалі, заперечуючи проти позову, відповідач діє недобросовісно та явно суперечливо своїй попередній поведінці виключно з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання.
Просило суд, залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідача.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брала участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що21 лютого 2019 року між АТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір у вигляді Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. За даною заявою Банк встановив Позичальнику кредитний ліміт.
Дана заява, що фактично є кредитним договором підписана ОСОБА_1 , що підтверджує те, що вона погодилась на умови, викладені в заяві.
Крім того в заяві зазначено, що ОСОБА_1 ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг.
Відповідач ознайомилась та підписала Умови використання платіжної карти.
Зокрема, зазначеними Умовами визначено розмір відсотків, які має сплатити Позичальник за користування кредитними коштами.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 05 березня 2023 року складає: 523263,50 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 106421,96 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, а всього заборгованість становить 629685,46 грн.
Як вбачається з наданої позивачем банківської виписки по рахунку, Позичальник користувалася кредитними коштами. 
Відповідач взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконує, термін сплати коштів порушено.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що фактично отримані та використані Позичальником кошти (відповідачем) в добровільному порядку Банку не повернуті, а тому наявні правові підстави для їх стягнення з ОСОБА_1 .
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про порушене право позивача, що підлягає захистові шляхом примусового виконання грошового зобов`язання та зазначив, що позовні вимоги є обґрунтованими.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Як встановлено, відповідач звернулася до АТ «КБ «ПриватБанк» із заявою відповідно до якої виразила свою згоду на наступне: «Підписанням цієї анкети-заяви я згідно ст. 634 Цивільного кодексу України в повному обсязі приєднуюся до Умов і правил надання банківських послуг АТ КБ "ПриватБанк" (далі - Умови і правила), які розміщені на офіційному сайті банку в мережі інтернет за адресою privatbank.ua, і які разом з пам`яткою клієнта і тарифами складають договір банківського обслуговування, примірник якого я отримала шляхом самостійної роздруківки. Погоджуюсь із збільшеним строком позовної давності, який вказаний в Умовах і правилах а також з тим, що зміни в Умови і правила вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, а у випадках коли в односторонньому порядку внесення змін неможливе, банк повідомляє мене про такі зміни шляхом використання визначених Умовами і правилами каналів зв`язку. Продовження користування послугами банку після дати опублікування на сайті банку змінених Умов і правил є підтвердженням моєї згоди та повного і безумовного прийняття зміненої редакції Умов і правил. З довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб ознайомлена. З змінами Умов і правил надання банківських послуг зобов`язуюсь знайомитися самостійно на офіційному сайті банка privatbank.ua.»
Анкета-заява аналогічного змісту була підписана 21 лютого 2019 року. 
Отже, між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України, був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1054 ЦК України). 
Відповідно до ч.1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. 
Згідно з частинами 1, 2 ст. 1069 ЦК України, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримала наступні кредитні картки: кредитну картку типу «Visa Infinite» № НОМЕР_1 з терміном дії до лютого 2024 року (02/24); кредитну картку типу «Visa Infinite» № НОМЕР_2 з терміном дії до травня 2025 року (05/25).
Відповідач постійно і безперервно користувався кредитними картками, отримувала та витрачала кредитні кошти за Умовами та правилами надання банківських послуг в АТ «КБ «ПриватБанк». 
Крім того, позивачем долучено до матеріалів справи виписку по картковим рахункам відповідача, з якої вбачається користування ОСОБА_1 кредитними коштами.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розміру є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Виписка по картковому рахунку, що є первинним обліковим документом, підтверджує факт користування відповідачем кредитною карткою, зазначеною у Довідці про видані картки, а також факт використання кредитних коштів, з огляду на що, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «КБ «ПриватБанк» не повернуті, то позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 21 лютого 2019 року підлягають задоволенню, оскільки така сума є підтвердженою належними та допустимими доказами у справі.
До того ж, як убачається з матеріалів справи, відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснила дії, щодо проведення її активації, користувалася карткою, отримувала кредитні кошти та частково погашала заборгованість по кредиту, що також підтверджується випискою з рахунку. 
З боку відповідача (позичальника) не надано належних і допустимих доказів, які б спростовували надані Банком виписку по рахунку, Довідки про розміри встановленого кредитного ліміту та видані картки, а лише формально апелянт посилається на недоведеність Банком позовних вимог та невірність розрахунку заборгованості.
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Таким чином, за відповідачем станом на 05 березня 2023 року рахується заборгованість в розмірі 629685,46 грн.
Водночас, належних та достовірних доказів погашення заборгованості за кредитною картою відповідач суду не надала, таку заборгованість не спростувала, контррозрахунку заборгованості не зробила.
Доводи апеляційної скарги про те, що з документів наданих самим же позивачем, очевидно вбачається, що жодних операцій на суму понад 400000 грн. в період з лютого по березень 2023 року ОСОБА_1 не проводилось, а такі обставини вказують на невідповідність інформації що міститься в Розрахунку заборгованості тій інформації, що міститься у Виписці по рахунку, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач довів належними та допустимими доказами порушення його прав, яке відбулось внаслідок невиконання боржником обов`язку зі сплати заборгованості за кредитним договором.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримувала матеріали позовної заяви, не була належним чином повідомлена про розгляд справи, та відтак не могла належним чином захистити свої права та інтереси, що є безумовною підставою для скасування заочного рішення, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи.
Суд першої інстанції вжив усіх передбачених ЦПК України заходів для належного повідомлення відповідача про розгляд справи, зокрема, опублікував оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме.
Згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. 
З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Таким чином, твердження апелянта про її неповідомлення не ґрунтується на вимогах закону та фактичних обставинах справи, і є спробою отримати процесуальні переваги внаслідок власної недобросовісної поведінки, що суперечить ст. 43 ЦПК України та усталеній практиці Верховного Суду.
Сам факт не ознайомлення відповідача з оголошенням на сайті судової влади України не свідчить про її неналежне повідомлення, оскільки закон прямо покладає ризик таких наслідків на саму особу.
Інші доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до ст. 89ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі №910/14452/20). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст. 89, ст. 264, ст. 265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні висновки по заявленим вимогам та навів мотиви прийняття і відхилення наданих у справі доказів.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, то рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст.ст. ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 серпня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 11 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба