ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 лютого 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/6070/25
Головуючий у першій інстанції – Ченцова С. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/533/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Висоцької Н.В.,
суддів – Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,
із секретарем – Зеляк Ю.Г., 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Управління патрульної поліції в Чернігівській області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 03 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернігівській області про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними діями посадових осіб державного органу,-
В С Т А Н О В И В:
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Чернігівській області (далі по тексту – УПП В Чернігівській області), в якому просив визнати нанесення відповідачем моральної шкоди позивачу за вказаних у справі № 751/2745/24 обставин та зобов`язати відповідача сплатити позивачу відшкодування моральної шкоди у розмірі 98000 грн, визнати нанесення відповідачем матеріальної шкоди позивачу у вигляді матеріальних витрат, які позивач був вимушений понести для захисту своїх прав, які для досягнення цієї мети були неминучі, та зобов`язати відповідача сплатити відшкодування матеріальних збитків у сумі 3807 грн.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19.03.2024 о 21:10 у м. Чернігові по вул. Козацька, 8 посадовими особами УПП в Чернігівській області зупинено транспортний засіб, під його керуванням. Поліцейські безпідставно звинуватили позивача в керуванні транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння та в невиконанні вимог поліцейського щодо проходження медичного огляду на стан сп`яніння, тобто у порушенні вимог ч. 2.5 ПДР, за що законом передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, на підставі чого склали протокол серії ААД №611415 від 19.03.2024 та незаконно відсторонили його від керування транспортними засобами.
Зазначав, що ним подано до Новозаводського районного суду м. Чернігова заперечення щодо інкримінованого йому правопорушення, вказавши що він перебував у тверезому стані, заявив що ознаки сп`яніння відсутні, а відношення поліцейських упереджене. Всі подальші дії поліцейських являли собою свавілля, про що свідчать відеоматеріали справи та вказав, що поліцейські порушили вимоги Закону, а саме не виконали покладені на них ст. 266 КУпАП зобов`язання, а саме: не здійснили огляд водія, що керував транспортним засобом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, що проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів та склали протокол про порушення ПДР без наявності жодних доказів правопорушення, тобто протиправно.
Зауважував, що з метою встановлення відсутності стану сп`яніння він звернувся до медичного закладу, де пройшов огляд, яким встановлено відсутність у нього ознак наркотичного сп`яніння, про що надав суду відповідні документи. Проте не зважаючи на це судом ухвалено постанову про визнання особи винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, накладено штраф у розмірі 17 000 грн та позбавлено права керування транспортними засобами строком на один рік. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 31.10.2024 постанову Новозаводського районного суду м. Чернігова від 02.09.2024 скасовано, а провадження у справі закрито, на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю складу правопорушення, вказавши, що під час розгляду справи жодної з описаних поліцейськими ознак наркотичного сп`яніння, у водія не спостерігається, а поведінка поліцейських свідчить про упереджене ставлення до водія. За таких обставин, відповідно до Інструкції, позивач огляду на стан сп`яніння не підлягав, отже ні направляти позивача на медичний огляд, ні складати протокол, за відсутності ознак правопорушення, поліцейські не мали права. Крім того, Чернігівський апеляційний суд у вказаній справі встановив, що факту вимоги поліцейськими пройти медогляд у справі не існує, а формулювання пропозиції, від якої кожна особа має право погодитися чи відмовитися та не виконувати її без правових наслідків, вимогою не являється. Встановлені судом обставини цілком і повністю свідчать, що ознак наркотичного сп`яніння у водія не було, порушення п.2.5 ПДР позивачем не мало місця, отже посадові особи звинувачувати позивача в неіснуючому правопорушенні та складати протокол про неіснуюче правопорушення, не мали права, тож посадовими особами щодо відповідача вчинено протиправні дії.
Щодо завданої моральної шкоди позивач зазначав, що отримав стрес після зупинки автомобіля, коли поліцейські відверто і довго знущались з нього, погрожували забрати автомобіль на штрафний майданчик, залишивши його з дитиною та жінкою вночі під час комендантської години. Наступний раз отримав стрес після складання протоколу і поїздки з захисником до медичного закладу, де для проведення медичного огляду з нього як студента почали вимагати величезні гроші, які він був вимушений шукати в стресовому стані. Крім того, він та його сім`я перебували в напруженому психологічному стані майже 8 місяців до розгляду справи апеляційним судом.
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03.11.2025 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Чернігівській області про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями посадових осіб державного органу - відмовлено.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача, а тому враховуючи відсутність накладення адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, у суду немає підстав для відшкодування моральної та майнової шкоди.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що йому нанесено маральна шкода та збитки, які він вимушений був понести для захисту своїх прав. Моральна шкода йому завдана протиправними діями та їх подальшими наслідками, а не внаслідок складення протоколу та має ознаки свавілля. 
В обґрунтування розміру моральної шкоди посилався на застосування розміру ЄСПЛ за подібних обставин і який дорівнює на сьогодні від 1500 до 10000 євро, а він виходив з мінімуму – з найменшого європейського значення цієї суми. 
Звертає увагу на висновки Верховного Суду, які є протилежні за своїм змістом, тому суд вправі брати до уваги обидва висновки, як ВП ВС так і ОП КЦС ВС на свій вибір, адже юридично вони мають однакову силу.
Вказує на те, що для доведення незаконності звинувачення у сп`янінні та у невиконанні неіснуючої вимоги він звернувся до медичного закладу, у зв`язку з чим поніс збитки за огляд та експертизу. 
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що командиром взводу №1 роти №4 БУПП в Чернігівській області ДПП, ОСОБА_2 19.03.2024 складено протокол серії ААД №611415 про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, за таких обставин: 19.03.2024 о 21 годині 10 хвилин в місті Чернігові, по вулиці Козацька, 8 водій ОСОБА_1 керував автомобілем Subaru Forester реєстраційний номер НОМЕР_1 з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: неприродна блідість обличчя, виражене тремтіння пальців рук, розширені зіниці очей, які не реагують на світло. Від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку, у лікаря-нарколога відмовився. З протоколу вбачається, що у ОСОБА_1 тимчасово вилучене посвідчення водія НОМЕР_2 від 16.07.2016 та видано тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом НОМЕР_3 від 19.03.2024.
Постановою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 02.10.2024, особу визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000,00 грн та позбавлено права керування транспортними засобами строком на один рік.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 31.10.2024 постанову Новозаводського районного суду міста Чернігова від 02.10.2024 скасовано, провадження у справі щодо ОСОБА_1 закрито, на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу правопорушення. 
Чернігівський апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції обставин вчинення правопорушення не встановив, послався на зміст протоколу про адміністративне правопорушення серії ААД № 611415 від 19.03.2024. За таким формулюванням обставин, як правило, суд робить висновок про недоведеність події або складу правопорушення. Описані в Інструкції ознаки наркотичного чи іншого сп`яніння водія повинні бути очевидними, а не удаваними, як у даному випадку.
За даними постанови на відеозапису, доданому до матеріалів справи видно, як спочатку один поліцейський патруль зупинив ОСОБА_1 за керування транспортним засобом без увімкненого ближнього світла фар, повідомив, що це штраф 510 гривень. Після цього патруль їде на інший виклик і передає водія іншому патрулю поліції, які перевіряють документи водія, опитують де працює, пробивають по базі, світять ліхтарем в очі водія, потім питають чи вживав він спиртні напої і після категоричної відповіді, що не вживає, поліцейський перевіряє руки, звертає на бліде обличчя та починає звинувачувати водія у вживанні наркотичних засобів.
На пропозицію поліцейського поїхати у лікарню водій ОСОБА_1 відмовляється, вказуючи, що він ніколи наркотичних засобів не вживав.
На відеозапису, доданому до матеріалів справи, жодної з описаних поліцейськими ознак наркотичного сп`яніння, у водія ОСОБА_1 не спостерігається, а поведінка поліцейських свідчить на користь аргументів захисника про упереджене ставлення до водія ОСОБА_1 , який перебував у тверезому стані.
Аналіз відеозапису, на якому видно обличчя водія, як він пересувається, розмовляє з поліцейськими, надає підстави судити про відсутність у нього зовнішніх ознак наркотичного сп`яніння, відсутність вимоги з боку поліцейського пройти медичний огляд, а формулювання пропозиції, від якої кожна особа має право погодитися чи відмовитися, свідчить про те, що ознак наркотичного сп`яніння у водія не було і від пропозиції, а не вимоги поліцейського, він мав повне право відмовитися і не виконувати її без правових наслідків (а.с. 8, 9) 
Відповідно до квитанції від 09.03.2024 року про переведення на рахунок організації «Чернігівська обласна психоневрологічна лікарня» коштів ОСОБА_3 оплатила за медичні послуги ОСОБА_1 - 3 789 гривень (а.с. 11)
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача, а тому враховуючи відсутність накладення адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, у суду немає підстав для відшкодування моральної та майнової шкоди.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють, враховуючи наступне.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною 1 ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У відповідності до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч.ч.1 та 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Так, загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
При цьому ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Згідно з ч.1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ч.1 ст.1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Покладення відповідальності на державу за дії чи бездіяльність посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст. 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст. 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова виконавчого органу сільської, селищної, міської ради по справі про адміністративне правопорушення приймається у формі рішення.
Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Згідно з п.1 ч. 1 ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) виносить одну з таких постанов: про накладення адміністративного стягнення.
У відповідності до ст. 287 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 цього Кодексу, особою, щодо якої її винесено, а також потерпілим.
Постанова суду про накладення адміністративного стягнення може бути оскаржена в порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 289 КУпАП скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та/або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), - протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Згідно із ст. 296 КУпАП скасування постанови із закриттям справи про адміністративне правопорушення тягне за собою повернення стягнених грошових сум, оплатно вилучених і конфіскованих предметів, а також скасування інших обмежень, зв`язаних з цією постановою. У разі неможливості повернення предмета повертається його вартість.
Відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконним накладенням адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту або виправних робіт, провадиться в порядку, встановленому законом.
Таким чином, у наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.
Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.
Отже, при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій чи (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій. 
Тобто, у разі відповідності постанови про накладення адміністративного стягнення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складення постанови усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень, та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складення такої постанови.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 31.10.2024 у справі № 751/2745/24 постанову Новозаводського районного суду міста Чернігова від 02.10.2024 скасовано, провадження у справі щодо ОСОБА_1 закрито на підставі п.1 ст. 247 КУпАП, за відсутністю в його діях складу правопорушення. 
Вказана постанова Чернігівського апеляційного суду від 31.10.2024, набрала законної сили 31.10.2024, відповідно до якої поліцейським патрульної поліції складено протокол серії ААД №611415 про адміністративного правопорушення, ОСОБА_1 19.03.2024 о 21 год 10 хв у м.Чернігові, по вул. Козацька, 8, який керував транспортним засобом Subaru Forester, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з явними ознаками наркотичного сп`яніння, а саме: неприродна блідість обличчя; виражене тремтіння пальців рук; розширені зіниці очей, які не реагують на світло. Водій ОСОБА_1 від проходження огляду на визначення стану наркотичного сп`яніння у встановленому законом порядку у лікаря нарколога відмовився.
За таким формулюванням обставин, Чернігівський апеляційний суд зробив висновок про недоведеність події або складу правопорушення, зазначивши, що з аналізу відеозапису, на якому видно обличчя водія, як він пересувається, розмовляє з поліцейськими, надає підстави судити про відсутність у нього зовнішніх ознак наркотичного сп`яніння, відсутність вимоги з боку поліцейського пройти медичний огляд, а формулювання пропозиції, від якої кожна особа має право погодитися чи відмовитися, свідчить про те, що ознак наркотичного сп`яніння у водія не було і від пропозиції, а не вимоги поліцейського, він мав повне право відмовитися і не виконувати її без правових наслідків.
Встановлені постановою Чернігівського апеляційного суду від 31.10.2024 у справі № 751/2745/24 обставини не підлягають доказуванню в силу приписів ч.4 ст. 82 ЦПК України, якою визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів зазначає, що судом при розгляді справи № 751/2745/24 не встановлено невідповідності дій (бездіяльності) працівника патрульної поліції щодо складання постанови, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, також судом не було встановлено обставин вчинення по відношенню до позивача інспектором патрульної поліції дій, які мали ознаки свавільності.
Таким чином, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо того, що позивачу протиправними діями поліцейських патрульної поліції та їх подальшими наслідками завдана моральна шкода, а не внаслідок складення протоколу, що мають ознаки свавілля, з врахуванням наступне. 
Оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.
Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.
Підсумовуючи наведене, можна зробити висновок, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №335/6977/22 та відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковими до застосування у цій справі.
З врахуванням викладеного, обґрунтування відсутності підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з боку дій працівників поліції та причинно-наслідкового зв`язку із погіршенням стану здоров`я позивача та обставинами складення відносно нього постанови про накладення адміністративного стягнення, суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача, а тому враховуючи відсутність накладення адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, у суду відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди.
Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2 ст.23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (див. пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
При цьому саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).
Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок складення протоколу про адміністративне правопорушення завдано моральну шкоду, у вигляді стресу, та як наслідок недосипу, пригніченого стану, постійної нервової напруги, однак ним не надано суду доказів, які підтвердили б факт отримання моральних страждань, що стали наслідком складення протоколу.
Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, повинен довести, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення йому заподіяна моральна шкода, зазначити, у чому вона проявлялася, а також обґрунтувати розмір її відшкодування.
З огляду на вказане, колегія суддів дійшла до висновку, що правильним є висновок суду першої інстанції, що у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України, для відшкодування шкоди та покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної та майнової шкоди.
Посилання на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права. 
Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Таким чином, в даній справі підлягають застосування висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №335/6977/22.
З врахуванням викладеного, вказані доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. 
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі судового рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 03 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 13.02.2026.
Головуючий Судді: