23.03.26
22-ц/812/600/26
Провадження № 22-ц/812/600/26
ПОСТАНОВА
Іменем України
23 березня 2026 року м. Миколаїв
справа № 477/122/25
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.  
суддів Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства Фірма «Сідкорн» про стягнення заборгованості з орендної плати, за апеляційною скаргою Приватного підприємства Фірма «Сідкорн» на рішення Вітовського районного суду Миколаївської області, ухвалене 24 листопада 2025 року під головуванням судді Полішко В.В., повне судове рішення складено 04 грудня 2025 року,
У С Т А Н О В И В:
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства Фірма «Сідкорн» (далі - ППФ «СІДКОРН») про стягнення заборгованості з орендної плати, інфляційних втрат та 3% річних.
Позивач зазначала, що їй на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 4823381700:07:000:0712, площею 8,56 га, яка розташована в межах Коларівської сільської ради Жовтневого (нині - Миколаївського) району Миколаївської області, яку вона успадкувала після смерті чоловіка – ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_1 вказувала, що 01 серпня 2017 року її чоловік ОСОБА_2 уклав з ППФ «СІДКОРН» договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 7 років, який 10 листопада 2017 року зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В пункті 2.2 розділу «Орендна плата» сторони погодили виплату орендної плати в розмірі 12% від грошової оцінки земельної ділянки. Розмір орендної плати підлягає індексації відповідно до рівня інфляції національної валюти України. Згідно з пунктом 2.1. Договору орендна плата вноситься орендарем щорічно з урахуванням податків відповідно до чинного законодавства, а саме 50% до 25 серпня поточного року та 50% до 15 листопада поточного року.
Як вказала позивач, протягом 2018 - 2022 років відповідач належним чином не виконував свої зобов`язання зі сплати орендної плати, а за 2023 - 2024 роки взагалі її не сплатив. На заяву ініціативної групи власників земельних ділянок про виплату орендної плати за 2023 рік відповідач листом від 12 лютого 2024 року пояснив, що несплата орендної плати за 2023 рік сталася через форс-мажорні обставини, проте позивач вважає, що відповідачем не доведено належними доказами існування форс-мажорних обставин. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила стягнути з ППФ «СІДКОРН» заборгованість з орендної плати за 2023-2024 року у розмірі 113720 грн 62 коп., з яких заборгованість з орендної плати 96293 грн 63 коп. (без врахування податків та обов`язкових платежів), інфляційні втрати у розмірі 15505 грн 94 коп., 3% річних у розмірі 1920 грн 05 коп. 
Заперечуючи проти позову відповідач зазначав, що відповідно до змісту п. 4.1 договору оренди сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за договором, якщо таке невиконання стало наслідком нездоланної сили, тобто подій, настання яких ні орендодавець, ні орендар не спроможні були передбачити і попередити (пожежі, повені, засухи, землетруси, інші стихійні явища природи, військові дії, тощо). У зв`язку з повномасштабним вторгненням росії до України та введенням воєнного стану в Україні з 24 лютого 2024 року, територія Мішково – Погорілівської територіальної громади, на якій розташовані орендовані земельні ділянки, велися активні бойові дії з 04 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року. Починаючи з 11 листопада 2022 року зазначена територія віднесена до територій можливих бойових дій. Зазначені обставини є загальновідомими та підтверджуються нормативно-правовим актом. Відповідач протягом сезону 2022 року не міг використовувати земельну ділянку позивача через ведення бойових дій, що призвело до неотримання врожаю у 2023 році та нездійснення розрахунків за оренду земельної ділянки. Крім того у зв`язку з перебуванням м. Миколаєва упродовж 2022 року під активними обстрілами ворога, за місцем розташування однієї з виробничих баз на території Інгульського району м. Миколаєва, по вул. Новозаводська 22, внаслідок чергового обстрілу знищено майно ППФ «СІДКОРН», зруйновані складські приміщення, знищена сільськогосподарська продукція і техніка. Крім того, відповідач зазначив, що у зв`язку з обстрілом торгового морського порту «Ніка-Тера» 04.06.2022 року було припинено надання послуг з відправки та підготовки вантажів, у тому числі зернових, що призвело до збитків ППФ «СІДКОРН». 11 листопада 2022 року селище Каравелове набуло статусу території можливих бойових дій та відповідач не мав можливості належно обробляти поля через необхідність проведення заходів по розмінуванню. Повне розмінування проведено лише у 2024 році, внаслідок якого на орендованих землях було знайдено 55,6 кг вибухонебезпечних предметів. Таким чином, з об`єктивних причин господарська діяльність по обробітку орендованих земель не могла проводитися, що унеможливило виплату орендної плати позивачу, Також зазначав, що позивач не повідомляла про смерть чоловіка та не надавала документів, що підтверджують її право власності на орендовану земельну ділянку, а тому ППФ «СІДКОРН» просило у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
У відповіді на відзив представник позивачки – адвокат Гусєв М.М., вказував, що зазначені відповідачем причини неможливості виконання зобов`язання по виплаті орендної плати не відповідають дійсності, оскільки позивачці та іншим орендодавцям ППФ «СІДКОРН» наприкінці 2022 року виплатив орендну плату за 2022 рік у розмірі 26 350 грн. Крім того, відповідач у своєму листі орендодавцям запевняв, що під урожай 2023 року ним були засіяні земельні ділянки соняшником, не згадуючи про необхідність розмінування земельних ділянок. Так як рішенням Мішково-Погорілівської сільської ради від 24.09.2024 року №6 відмовлено ППФ «СІДКОРН» у наданні додаткових пільг зі сплати місцевих податків та зборів за 2022 та 2023 роки, у тому числі і по земельній ділянці позивача, то це свідчить про можливість їх сплати та наявність доходів. До того ж, відповідно до актів ГУ ДСНС України у Миколаївській області про розмінування місцевості від вибухонебезпечних предметів, які надані відповідачем, вибухонебезпечних предметів не виявлено. Крім того звертав увагу на використання ТОВ «Золотий Колос» орендованих земельних ділянок на одному земельному масиві з паєм позивачки, який був в оренді відповідача. 
Рішенням Вітовського районного суду Миколаївської області від 24 листопада 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто ППФ «СІДКОРН» на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати за 2023 рік у сумі 41554 грн 14 коп., заборгованість по сплаті орендної плати за 2024 рік у сумі 54739 грн 49 коп., а всього – 96293 грн 63 коп. Стягнуто з ППФ «СІДКОРН» на користь ОСОБА_1 941 грн 70 коп. судового збору. В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що відповідачем не виплачена орендна плата за 2023-2024 роки та не доведений факт неможливості використання за призначенням у вказаних роках орендованої у позивачки земельної ділянки через обставини, за які відповідач не відповідає. За такого суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних суд виходив з того, що відсутні підстави для покладення на відповідача відповідальності за невиконання зобов`язання зі сплати орендної плати виходячи з приписів ст. 617 ЦК України та узгоджених сторонами у пункті договору оренди умов щодо звільнення від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за даним Договором, якщо таке невиконання стало наслідком нездоланної сили, тобто подій, настання яких ні Орендодавець, ні Орендар не спроможні були передбачити і попередити (пожежі, повені, засухи, землетруси, інші стихійні явища природи, військові дії тощо),. 
Не погодившись з рішенням суду ППФ «СІДКОРН» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просило його скасувати в частині задоволених вимог, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідач використовував орендоване поле для ведення товарного сільського господарства та вирощував сільськогосподарські культури, оскільки таке не відповідає фактичним обставинам справи та належними доказами не підтверджується. Так, копії листів ППФ «СІДКОРН» самі по себе, без первинних виробничих документів, не підтверджують факту сівби/збирання врожаю, а відмова Мішково-Погорілівської сільської ради у наданні відповідачу пільг зі сплати податків не містить мотивів і не спирається на дослідження стану ділянок. Також суд помилково поклався на статистичні звіти за 2024 рік для висновку про використання спірного поля у 2023 році, хоча, за даними управління статистики, звітність за 2023 рік відсутня. Суд не навів пояснення, яким чином «валові збори 2024 року» доводять фактичне користування землею у 2023 році. На думку апелянта, це свідчить про помилкову оцінку доказів, недоведеність факту використання земель у 2023 році, а тому - про невідповідність висновків суду обставинам справи. ППФ «СІДКОРН» зазначає, що подало звітність вимушено - з метою збереження статусу платника єдиного податку 4-ї групи. Водночас відображені у цих звітах показники не відтворюють реальний стан речей і не підтверджують фактичний обробіток орендованих земель. Разом із тим, судом не прийняті до уваги належні докази, які підтверджують фактичну неможливість використання земельної ділянки відповідачем протягом 2022-2024 років, а саме: акти піротехнічних підрозділів ДСНС, листи Управління з питань цивільного захисту Миколаївської обласної військової адміністрації та матеріали Представництва DCA , які є офіційними документами, складеними компетентними органами в межах їхніх повноважень, які безпосередньо засвідчують факт наявності вибухонебезпечних предметів та безпечних залишків ВНП і підтверджують (потенційно) небезпечний стан земельних ділянок. Крім того, апелянт зауважує на неправильне застосування судом першої інстанції положень ч. 6 ст. 762 ЦК України, не застосування положень пп.3 п.27 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України, законодавства у сфері цивільного захисту та протимінної діяльності та неврахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України як підстави для звільнення від зобов`язання зі сплати орендної плати у разі неможливості використання орендованого майна. На думку апелянта, судом безпідставно не враховано, що сам факт віднесення державою території до зон ведення активних бойових дій або до територій можливих бойових дій юридично означає наявність правової презумпції неможливості безпечного ведення господарської діяльності на таких землях до моменту їх повного професійного обстеження та офіційного підтвердження безпечного стану і до цього будь-які господарські роботи на цих ділянках мають розглядатися як заборонені або небезпечні.
Відповідач в апеляційній скарзі звертав увагу, що сторони у договорі не погодили, відповідно до якої саме грошової оцінки землі: нормативної грошової чи експертної грошової має здійснюватися розрахунок орендної плати. Отже, посилання позивача на нормативну грошову оцінку як підставу розрахунку заборгованості з орендної плати - не відповідає положенням договору. За такого до спірних правовідносин не може застосовуватися ані наказ Мінагрополітики від 18.12.2018 №605 чи оцінка, встановлена Державною експертизою землевпорядної документації від 29 червня 2017 року № 458-6017, ні експертна грошова оцінка. Апелянт також зазначав, що договір оренди слід вважати недійсним, оскільки в ньому сторони не погодили істотної умови – ціни договору. Також суд не врахував того факту, що застосування нормативно-грошової оцінки є обов`язковим саме для оренди земель державної та комунальної власності, що прямо випливає з вимог самого законодавства. Таким чином судом порушено норми матеріального права та не враховано висновки Верховного Суду в подібних правовідносинах. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін. Зазначала, що для розрахунку заборгованості була взята нормативно - грошова оцінка з урахуванням переоцінки, згідно наказу Міністерства аграрної політики України від 18.12.2018 року № 605, про що зазначалося самим відповідачем у листі-відповіді від 10.05.2019 року та зауважень, заперечень щодо підрахунків чи свого контррозрахунку він не надав. Також відповідачем не було подано позову про визнання недійсним договору оренди Посилання відповідача на воєнний стан, статус території жодним чином не доводить неможливість використання орендованих земельних ділянок, а твердження про їх замінування спростовується виплатою орендної плати наприкінці 2022 року, показаннями свідків, листом відповідача від 11.12.2023 року, звітами відповідача до статистики про зібраний врожай у 2023 та 2024 роках, актами розмінування та ін. Надані ж відповідачем документи спростовують виявлення на орендованих ним земельним ділянках ВНП та залишків ВНП. Також не заслуговують на увагу твердження відповідача про знищення сільськогосподарської продукції, транспортних засобів, пошкодження складських приміщень на загальну суму збитків у розмірі 9327грн., адже вказані збитки нічим не підтверджені. Перелічені апелянтом постанови Верховного Суду стосуються інших обставин у відповідних правовідносинах. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила розглянути справу за її відсутності.
В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник відповідача – адвокат Смоляк О.А. - підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.
Представник позивачки - адвокат Гусєв М.М. - просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.
Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 01 серпня 2017 року ОСОБА_2 уклав з ППФ «СІДКОРН» договір оренди належної йому на праві власності земельної ділянки з кадастровим номером 4823381700:07:000:0712, площею 8,56 га, яка розташована в межах Коларівської сільської ради Жовтневого (нині - Миколаївського) району Миколаївської області. Відповідно до умов договору початок його дії: з 01 січня 2018 року, закінчення: 31 грудня 2024 року (т.1 а.с. 11-13).
Відповідно до п.2.1 Договору, орендна плата вноситься орендарем щорічно з урахуванням утриманих податків, відповідно до чинного законодавства, а саме 50% до 25 серпня поточного року та 50% до 15 листопада поточного року. 
Як зазначено у п.2.2. Договору, за користування земельною ділянкою Орендар сплачує орендну плату у розмірі 12% від грошової оцінки земельної ділянки. Розмір орендної плати підлягає індексації відповідно до рівня інфляції національної валюти України.
Пунктом 3.4.2. Договору встановлений обов`язок орендатора своєчасно сплачувати орендну плату.
У пункті 4.1. Договору сторони домовились, що звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за даним Договором, якщо таке невиконання стало наслідком нездоланної сили, тобто подій, настання яких ні Орендодавець, ні Орендар не спроможні були передбачити і попередити (пожежі, повені, засухи, землетруси, інші стихійні явища природи, військові дії тощо) (т. 1 а.с. 11-13).
Відповідно до пункту 6.5 Договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи – орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання цього Договору. 
Вказана земельна ділянка передана відповідачу відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки від 01 серпня 2017 року. 
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Позивачці, як спадкоємиці першої черги після смерті чоловіка. 04 червня 2024 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т. було свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 996, на підставі якого вона є власницею вищевказаної земельної ділянки (т. 1 а.с. 14). Вказане також підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав від 24 червня 2024 року №384171666 (т. 1 а.с. 15). 
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 148-1 ЗК України до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов`язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.
Положеннями частини п`ятої статті 1268 ЦК України закріплено, що спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
За такого суд першої інстанції правильно встановив, що набувши в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 право власності на передану в оренду відповідачу земельну ділянку, позивачка набула, відповідно, і усі права та обов`язки орендодавця за цим договором.

Судом також встановлено та визнається сторонами, що відповідач ППФ «СІДКОРН» провів розрахунок з позивачкою за договором оренди земельної ділянки за 2022 рік у розмірі 26350 грн. Разом із тим орендна плата за період 2023-2024 роки відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведений факт неможливості використання за призначенням у 2023-2024 роках орендованої земельної ділянки через обставини, за які відповідач не відповідає. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Частиною першою статті 2 Закона України "Про оренду землі" передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
За приписами статті 1 Закона України "Про оренду землі", яка кореспондується з положеннями частини першої статті 93 ЗК України, орендою землі є засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до статті 13 Закона України "Про оренду землі" договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 15 Закона України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Положеннями статей 24, 25 Закона України "Про оренду землі" визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.
Згідно вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року в справі № 922/2394/21 зазначено, що «статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Так, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Таких висновків дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2019 року у справі №917/1053/18 та у постанові від 09 листопада 2021 у справі № 913/20/21».
При цьому, з огляду на викладені вимоги закону форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`язань і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконання зобов`язань на період існування форс-мажору.
Разом із тим, частиною шостою статті 762 ЦК України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
При цьому, саме на відповідача у справі покладено обов`язок доказування його доводів щодо неможливості використання за призначенням орендованої у позивачки земельної ділянки через обставини, за які він не відповідає, а також наявності форс-мажорних обставин, внаслідок яких він не мав можливості своєчасно сплачувати орендну платі як підставу звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність відповідачем належними, достатніми та переконливими доказами на факту неможливості використання за призначенням – здійснення сільськогосподарської діяльності з метою вирощування сільськогосподарської продукції - орендованої у позивачки земельної ділянки через обставини, за які відповідач не відповідає у 2023-2024 роках.
Так, Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України внаслідок військової агресії росії проти Держави Україна введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та діє до сьогоднішнього дня.
У відповідності до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій №309 від 22.12.2022 року "Про затвердження переліку територій на яких ведуться (велися) бойові дії, або тимчасово окупованих російською федерацією" територія Мішково-Погорілівської територіальної громади була включена: до переліку територій активних бойових дії - у період з 04.03.2022 року по 11.11.2022 року; до переліку територій можливих бойових дій – з 11.11.2022 року і до теперішнього часу.
Між тим загальновідомим є той факт, що у 2023-2024 роках активних бойових дій на території орендованих відповідачем земельних ділянок в межах території Мішково-Погорілівської територіальної громади не було.
Відомостей про використання цих земель у зазначений період військовими формуваннями Збройних Сил України суду не надано.
Колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги про те, що факт віднесення державою території до зон ведення активних бойових дій або до територій можливих бойових дій свідчить про те, що безпечне ведення господарської діяльності на таких землях до моменту їх повного професійного обстеження та офіційного підтвердження безпечного стану не є можливим, проте такі обставини не виключають їх використання за призначенням - здійснення сільськогосподарської діяльності за рішенням орендаря на власний страх та ризик.
При цьому сам по собі факт звернення відповідача (вперше - 18 вересня 2024 року) до Головного управління ДСНС України в Миколаївській області з проханням провести обстеження орендованих земельних ділянок на наявність забруднень вибухонебезпечними предметами та проведення відповідними службами робіт з очищення (розмінування) місцевості на підставі таких звернень відповідача – не доводить факту невикористання орендарем ППФ «СІДКОРН» цих ділянок за призначенням.
Тоді як зміст адресованого орендодавцям листа ППФ «СІДКОРН» від 11.12.2023 року підтверджує здійснення відповідачем сільськогосподарської діяльності з метою вирощування сільськогосподарської продукції на орендованих земельних ділянках у 2023-2024 роках. Так, пояснюючи неможливість своєчасного розрахунку з орендної плати за 2023 рік, відповідач зазначає, що у 2023 році вся площа була засіяна соняшником, але погодні умови протягом червня-серпня 2023 року (дуже високі температури та відсутність дощів) призвели до втрати урожаю, у зв`язку із чим під урожай 2024 року ними була посіяна озима пшениця і ячмінь, у зв`язку із чим розрахунок буде проведено після збирання урожаю 2024 року (т. 1 а.с. 23).
У адресованому орендодавцям листі від 12.02.2024 року ППФ «СІДКОРН» підтвердило можливість розрахунку з орендної плати за 2023 рік тільки після збирання урожаю 2024 року (т. 1 а.с.22).
У зазначеному листі вказано, що він є відповіддю на заяву ініціативної групи орендодавців, отриману ППФ «СІДКОРН» 12 січня 2024 року. Матеріали справи містять вказану заяву з відміткою про її отримання представником відповідача 12 січня 2024 року (т. 1 а.с. 20-21). За такого доводи апеляційної скарги про те, що вищевказані листи ППФ «СІДКОРН» є неналежними доказами, оскільки вони адресовані невизначеному колу осіб, – не можуть бути прийняті до уваги.
Крім того, розташування всіх орендованих земельних ділянок в єдиному земельному масиві виключає вибіркове здійснення ППФ «СІДКОРН» вищезазначених сільськогосподарських робіт тільки на деяких ділянках, а тому зміст листів відповідача від 11.12.2023 року та 12.02.2024 року стосується і земельної ділянки позивачки.
Посилання апеляційної скарги на те, що вказані листи не доводять користування ППФ «СІДКОРН» орендованими земельними ділянками, колегія суддів оцінює критично.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19).
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що поведінка ППФ «СІДКОРН» суперечить добросовісності, оскільки не відповідає попереднім заявам та поведінці відповідача, на які позивачка розумно покладалась.
Також судом першої інстанції правильно враховано, що наданий Головним управлінням статистики у Миколаївській області «Звіт ППФ «СІДКОРН» про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду за 2024 рік» (т. 2 а.с. 108-113) також підтверджує здійснення відповідачем сільськогосподарської діяльності на орендованих земельних ділянках. Доказів того, що спірна земельна ділянка не входить до підзвітної площі, відповідачем не надано. 
Згідно інформації Головного управління статистики у Миколаївській області, викладеній у листі від 28.05.2025 р., надати звіти ППФ «СІДКОРН» про посівні площі сільськогосподарських культур під урожай 2023, 2024 років та про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід і винограду за 2023 рік, оскільки вони вже видалені з бази даних приймального шлюзу електронної звітності органів державної статистики та знищені.
Оцінивши зібрані у справі докази відповідно до приписів ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність ППФ «СІДКОРН» наявності підстав для звільнення від обов`язку зі сплати орендної плати позивачці за 2023-2024 роки на підставі ч.6 ст. 762 ЦК України, а тому вірно вважав вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача орендної плати за вказані роки обґрунтованими.
З огляду на вищевикладене доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не застосував ч.6 ст. 762 ЦК України до спірних правовідносин при вирішення позовних вимог про стягнення орендної плати за 2023-2024 роки, колегія суддів відхиляє, оскільки твердження відповідача про невикористання орендованої земельної ділянки спростовується зібраними у справі доказами.
Визначаючи суму заборгованості з орендної плати за вказані роки, що підлягає стягненню з ППФ «СІДКОРН» на користь позивачки, в загальному розмірі 96 293 грн 63 коп., суд першої інстанції виходив з наступного.
Так, пунктами 2.1, 2.2. Договору оренди земельної ділянки від 01 серпня 2017 року орендна плата вноситься орендарем щорічно з урахуванням утриманих податків відповідно до чинного законодавства в розмірі 12% від грошової оцінки земельної ділянки. 
Відповідно до висновку Державної експертизи землевпорядної документації від 29 червня 2017 року № 458-6017 нормативно-грошова оцінка земельної ділянки ОСОБА_2 площею 8,5555 га складає 224454,97 грн. (т.1 а.с. 108-109). 
Згідно з наказом Міністерства аграрної політики України №605 від 18 грудня 2018 року була проведена переоцінка земель сільськогосподарського призначення та згідно з новими витягами станом на 2019 рік вартість 1 га становить 23693,50 грн. (т. 1 а.с. 17). 
За інформацією Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель за 2023 рік становив 1,051, за 2024 рік – 1,12. 
Згідно з п.164.2.5 ст.164 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід від надання майна в лізинг, оренду або суборенду (строкове володіння та/або користування), визначений у порядку, встановленому п.170.1 ст.170 цього Кодексу.
Відповідно до положень п.170.1.1 ст.170 ПК України податковим агентом платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду (емфітевзис) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю є орендар.
За такого та з урахуванням передбаченого законом обов`язку орендаря сплатити податок на доходи фізичних осіб і військовий збір з орендної плати за землю, як податковим агентом, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачка мала би отримати орендну плату за 2023 рік - у розмірі 46 554 грн14 коп. (відповідно до умов договору оренди - 12 % від нормативної грошової оцінки землі з урахуванням індексації нормативної грошової оцінки земель та з урахуванням утриманих ПДФО та військового збору), за 2024 рік - у розмірі 54 739 грн 49 коп. (відповідно до умов договору оренди - 12 % від нормативної грошової оцінки землі з урахуванням індексації нормативної грошової оцінки земель та з урахуванням утриманих ПДФО та військового збору). 
Також судом було враховано, що ОСОБА_1 зазначала, що 10 грудня 2023 року директором ППФ «СІДКОРН» їй було виплачено 5 000 грн. на поховання чоловіка, у зв`язку з чим розмір заборгованості відповідача з орендної плати за 2023 рік просила зменшити на вказану суму.
Не можуть бути прийняті до уваги посилання апеляційної скарги на те, що сторони у договорі не погодили відповідно до якої саме грошової оцінки землі: нормативної чи експертної оцінки має здійснюватися розрахунок орендної плати, а тому договір оренди слід вважати недійсним, оскільки в ньому сторони не погодили істотної умови – ціни договору.
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) виснувала про те, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. За змістом законодавчого регулювання, наведеного як у загальних положеннях про правочини, так і в спеціальних приписах глави 58 ЦК України, якщо договір оренди (найму) хоча й має ознаки неукладеного, але виконувався обома його сторонами, то така обставина захищає відповідний правочин від висновку про неукладеність і в подальшому він розглядається як укладений та чинний, якщо тільки не є нікчемним чи оспорюваним з інших підстав (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18)).
Зазначені правові висновки також узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 27 листопада 2024 року у справі № 733/533/22, провадження № 61-7476св24; від 27 листопада 2024 року у справі № 567/1040/22, провадження № 61-935св24, від 15 січня 2025 року у справі № 179/1515/23, провадження № 61-13597св24.
З огляду на викладене, враховуючи, що у справі, яка переглядається в апеляційному порядку договір оренди землі тривалий час виконувався обома сторонами (хоча і з порушенням з боку відповідача у 2023-2024 роках), відсутні підстави для визнання цього договору оренди неукладеним. Зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору оренди ППФ «СІДКОРН» не заявляло. 
Відповідач в апеляційній скарзі, заперечуючи проти наведеного судом розрахунку заборгованості з орендної плати, власного розрахунку належної ОСОБА_1 орендної плати не надав. Не надано відповідачем і відомостей щодо розрахунку сплаченої первісному орендодавцю – ОСОБА_2 – орендної плати за 2017-2022 роки.
Отже доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відповідно до ст. 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
Таким чином апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 24 листопада 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних апелянт не оскаржував, а тому, враховуючи приписи частини першої статті 367 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, його законність і обґрунтованість в цій частині не перевірялись.
З огляду на результати апеляційного перегляду справи відсутні підстави для відшкодування сплаченого ППФ «СІДКОРН» судового збору за апеляційну скаргу. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства Фірма «Сідкорн» залишити без задоволення, а рішення Вітовського районного суду м. Миколаєва від 24 листопада 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В.Коломієць

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.О. Тищук

Повна постанова складена 30 березня 2026 року