Дата документу 24.02.2026 Справа № 331/5397/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №331/5397/24  Головуючий у 1-й інстанції:Антоненко М. В.
Провадження №22-ц/807/563/26 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Кочеткової І.В.,  Кухаря С.В.,  Волчанової І.М.,   	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , представника, адвоката Ревкової Анни Костянтинівни на рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним, - 

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним.

В обґрунтування позову зазначено, що 28 листопада 2009 року на підставі договору купівлі продажу, ОСОБА_1 придбав у власність двокімнатну квартиру, розташовану за адресою, АДРЕСА_1 . З 2017 року після одруження позивач запланував продаж цієї квартири і придбання більшої, трикімнатної квартири у місті Києві. 10 жовтня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу позивачем була продана вищевказана квартира за 1544834.50 (один мільйон п`ятсот сорок чотири тисячі вісімсот тридцять чотири)гривні 50 копійок. Вказаної суми для придбання трикімнатної квартири у місті Києві не вистачало, оскільки коштували вони на той час близько 2 500 000 гривень.

Його батько ОСОБА_4 - відповідач по справі, знаючи про його бажання придбати трикімнатну квартиру у місті Києві, а також про те, що позивачу не вистачає грошових коштів для цього, запропонував йому у травні 2019 року подарувати свої грошові накопичення у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень. Така грошова сума була в батька в наявності від продажу у квітні 2019 року за 1 000 000 (один мільйон) гривень квартири у місті Бердянськ, Запорізької області). Позивач погодився із цією пропозицією та у серпні 2019 року знайшов трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка була виставлена на продаж за 2 500 000 гривень, про що повідомив свого батька.

18 серпня 2019 року він приїхав до міста Бердянськ, Запорізької області де відповідач у своїй власній квартирі за адресою АДРЕСА_3 у присутності матері позивача ОСОБА_5 і з її згоди, передав йому в дар грошові кошти у сумі 40000 $ (сорок тисяч) доларів США, що еквівалентно на той час складало 1 000 000 (один мільйон гривень), що підтверджується наданою позивачем розпискою, після чого було укладено між ними у простій письмовій формі договір дарування грошових коштів, який за своєю правовою природою є договором дарування валютних цінностей.

В пункті 1 укладеного договору дарування було зазначено, що Дарувальник, розуміючи умову щодо безоплатності цієї угоди, без будь-якого примусу, насильства, як фізичного так і психічного, без будь яких погроз, подарував своєму сину - Обдарований, а Обдарований прийняв у дар грошові кошти у розмірі 40 000 $ (сорок тисяч) доларів США, що в еквіваленті на той час складало 1 000 000 (один мільйон) гривень на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

В пункті 8 цієї угоди було зазначено, що сторони домовились, що через відсутність часу у Обдарованого для нотаріального посвідчення цього договору, у зв`язку з нотаріальним оформленням договору купівлі продажу квартири у АДРЕСА_2 приватним нотаріусом ОСОБА_6 яке було призначене на 19 серпня 2019 року, нотаріальне посвідчення цієї угоди переноситься на вересень 2019 року.

Наступного дня 19 серпня 2019 року на підставі договору купівлі продажу за 2 475 000 (два мільйона чотириста сімдесят п`ять тисяч) гривень ним була придбана обумовлена в договорі дарування квартира за адресою АДРЕСА_2 та здійснена державна реєстрація права власності на вказану квартиру. Грошові кошти на придбання цієї квартири складались із суми 1 500 000 (один мільйон п`ятсот тисяч) гривень, отриманої ним за продаж своєї квартири наприкінці 2018 року і суми 40000 $ (сорок тисяч) доларів США, що еквівалентно на той час складало 1 000000 (один мільйон) гривень, які були отримані за договором дарування грошових коштів.

Зазначене вище свідчить про те, що договір дарування грошових коштів носив реальний характер (фактично виконаний), а внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому прояву.

У вересні 2019 року на виконання умов пункту 8 договору дарування позивач звернувся до приватного нотаріуса Чуєвої Тетяни Тихонівни, офіс якої розташований у місті Бердянськ, вулиця Земська, 6-а для нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів від 18.08.2019 року, який був укладений з його батьком. На призначений нотаріусом день і час 19 вересня 2019 року об 11 годині відповідач не з`явився. З цього часу і до кінця жовтня 2021 року позивач неодноразово звертався до батька із питанням про нотаріальне оформлення укладеного нами договору дарування грошових коштів, як це передбачено пунктом 8 цього договору, проте відповідач під різними приводами (постійна зайнятість, проблеми зі здоров`ям, відсутність необхідних документів тощо) не виявляв бажання вчинити вищезазначену нотаріальну дію.

28 жовтня 2021 року у присутності свідків батько в категоричній формі відмовився нотаріально посвідчувати договір дарування грошових коштів, який був укладений між ними 18 серпня 2019 року в простій письмовій формі. Таким чином, 28 жовтня 2021 року позивачу стало остаточно відомо про відмову відповідача звернутися до нотаріуса для нотаріального посвідчення укладеного між ними договору дарування та порушення прав і законних інтересів позивача.

У січні 2022 року позивач звернувся до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_2 (відповідач) про визнання договору дарування грошових коштів від 18.08.2019 року дійсним. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень 28 січня 2022 року Бердянський міськрайонний суд відкрив провадження у справі № 310/169/22 та призначив судове засідання у приміщенні Бердянського міськрайонного суду на 25 лютого 2022 року на 11 годин 30 хвилин, проте в зв`язку з військовою збройною агресією Російської Федерації проти України на всій території України було запроваджено воєнний стан на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 судове засідання у визначений час не відбулося.
Будь-які інші судові рішення у справі 310/169/22 якими закінчується розгляд справ позовного провадження в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні.

Після зміни територіальної підсудності, відповідно до довідки Жовтневого районного суду міста Запоріжжя № 01/163/2024 від 22.04.2024 та довідки Томаківського районного суду Дніпропетровської області № 01-11/63/2024 від 06.05.2024 матеріали цієї справи в вищезазначені суди для подальшого розгляду не були передані. Місцезнаходження матеріалів цивільної справи № 310/169/22 наразі достеменно невідомо. Отже, можна зробити висновок, що провадження було втрачене.

Відновлення втраченого судового провадження відповідно до розділу IX Цивільного процесуального кодексу України можливо лише в разі закінчення цивільної справи ухваленням рішення або у яких провадження закрито.

Таким чином, втрата судового провадження та юридична невизначеність самого договору дарування змусили позивача 06 серпня 2024 року звернутися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зубко І.І. та оформити нотаріально посвідчену заяву і вкотре нагадати відповідачу про укладений між ними 18 серпня 2019 року договір дарування грошових коштів у сумі 40 000 $ (сорок тисяч) доларів США, що на дату укладення договору було еквівалентно 1 000 000 (один мільйон) гривень в простій письмовій формі і що такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Також, ним було запропоновано батьку 14 серпня 2024 року о 12 годині зустрітися у приватного нотаріуса Зубко І.І. для укладення, підписання та нотаріального посвідчення цього договору дарування.

12 серпня 2024 року йому стало відомо від відповідача, що останній отримав вищезазначену заяву, проте 14 серпня 2024 року у призначений нотаріусом день та час для підписання договору дарування і його нотаріального посвідчення відповідач не з`явився, що підтверджується нотаріальним свідоцтвом реєстраційний № 587, яке засвідчує тільки особисту присутність позивача в приміщенні офісу приватного нотаріуса Зубко І.І. за адресою: АДРЕСА_4 .

В цей же день в приватній розмові з батьком він знову наголосив позивачу на небажання нотаріально укладати і посвідчувати договір дарування грошових коштів від 18.08.2019 року, посилаючись на те, що це зайва трата часу і додаткові фінансові витрати.

Отже, відповідач вкотре ухилився від нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів, що змусило позивача звернутися до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права законного інтересу. 

Позивач вважає, що є усі законні підстави визнати договір дарування грошових коштів від 18 серпня 2019 року укладений в простій письмовій формі дійсним у судовому порядку.

На підставі вищевикладеного просив визнати дійсним договір дарування грошових коштів, що був укладений у письмовій формі 18 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно з яким ОСОБА_4 подарував своєму сину ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 прийняв у дар грошові кошти у розмірі 40000 $ (сорок тисяч) доларів США, що в еквіваленті на той час складало 1 000 000 (один мільйон) гривень.

Рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 і особі представника - адвоката Ревкової Анни Костянтинівни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не дослідив належним чином зібрані докази та не встановив усі обставини, які мають значення для справи. При ухваленні рішення судом не враховано, що на момент укладення спірного договору дарування існували всі обставини, які є підставами для визнання цього договору дійсним. Позивачем доведено належними і допустимими доказами факт укладення між сторонами договору дарування грошових коштів від 18.08.2019 в письмовій формі, згідно з яким ОСОБА_4 подарував своєму сину ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 40000 доларів США, що в еквіваленті на той час складало один мільйон гривень для придбання трьохкімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 та безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити. Суд першої інстанції не взяв до уваги посилання позивача на те, що саме тривала хвороба серця відповідача з вересня 2019 року і по цей час, запроваджені в Україні обмеження у зв`язку з розповсюдженням пандемії коронавірусу ( COVID-19) з березня 2020 року і хвороба відповідача COVID-19 у травні 2020 року з подальшою тривалою реабілітацією після хвороби, з початком військової агресії рф проти України 24 лютого 2022 року, виїзд і перебування відповідача за кордоном у 2022-2023 роках без можливості повернення у цей час в Україну, та відмови від співпраці, відповідач не з`являється до нотаріуса, не надає необхідні документи, навмисно затягує процес вчинити нотаріальну дію протягом 2019-2025 років. 

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що між сторонами було дійсно укладено договір дарування від 18 серпня 2019 року. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося часткове виконання договору, тобто договір носив реальний характер, але в подальшому під різними причинами (хвороба, незадовільний морально-психологічний стан, фізична відсутність в Україні, відсутність грошей тощо) він не виявив бажання нотаріально посвідчити цей договір дарування грошових коштів, як це було передбаченого п. 8 цієї угоди. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, а саме, шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми «електронний суд» (т.2 а.с.208) до апеляційного суду не з`явилися, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить розглядати справу за його відсутності (т.2 а.с.219-222). 

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності відповідача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 не доведено суду факту безповоротного ухилення відповідача ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі ст. 220 ЦК України, в зв`язку з чим в позові слід відмовити.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 (Обдарований) та ОСОБА_2 (Дарувальник) у простій письмовій формі укладено Договір дарування грошових коштів від 18.08.2019 року.

В пункті 1 договору дарування зазначено, що Дарувальник, розуміючи умову щодо безоплатності цієї угоди, без будь-якого примусу, насильства, як фізичного так і психічного, без будь яких погроз, подарував своєму сину - Обдарований, а Обдарований прийняв у дар грошові кошти у розмірі 40 000 $ (сорок тисяч) доларів США, що в еквіваленті на той час складало 1 000 000 (один мільйон) гривень на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

В пункті 8 цієї угоди було зазначено, що сторони домовились, що через відсутність часу у Обдарованого для нотаріального посвідчення цього договору, у зв`язку з нотаріальним оформленням договору купівлі продажу квартири у АДРЕСА_2 приватним нотаріусом ОСОБА_6 яке було призначене на 19 серпня 2019 року, нотаріальне посвідчення цієї угоди переноситься на вересень 2019 року. (а.с.37,38).

Відповідно до розписки про отримання в дар грошових коштів вбачається, що 18.08.2019 року ОСОБА_1 прийняв у дар від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 40 000 $ (сорок тисяч) доларів США для придбання у власність квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Розписка підписана ОСОБА_1 та завірена підписом ОСОБА_5 . (а.с.39) 

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 06 серпня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з нагадуванням про необхідність нотаріального посвідчення договору дарування грошей. (а.с.44,45).

Відповідно до договору купівлі продажу від 28 листопада 2009 року ОСОБА_1 придбав у власність двокімнатну квартиру, розташовану за адресою, АДРЕСА_1 . (а.с.27,28).

Відповідно до Договору купівлі продажу від 10 жовтня 2018 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_7 двокімнатну квартиру, розташовану за адресою, АДРЕСА_1 . (а.с.29-32).

Відповідно до Договору купівлі продажу від 19 серпня 2019 року ОСОБА_1 придбав у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.22-26).

Відповідно до положень ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно ( дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

До валютних цінностей згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" належить валюта України грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах на території України.

Відносить до валютних цінностей гривню і Закон України "Про валюту і валютні операції", який набув чинності 07 липня 2018 року.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснив судам, що при розгляді подібних спорів суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з частинами першою третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. . Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд наголошував на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а першочергово їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що він вчиняв будь-які дії, спрямовані на те, щоб нотаріально посвідчити договір дарування грошових коштів у сумі 40000 доларів США, що еквівалентно 1 000 000 грн, укладений 16 серпня 2019 рку між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (звертався до нотаріуса, надсилав відповідачеві повідомлення із вказівкою часу та місця, куди необхідно з`явиться відповідачеві для нотаріального посвідчення договору).

В матеріалах справи міститься лише одна заява ОСОБА_1   нотаріально посвідчена від 06 серпня 2024 року з якої  вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з нагадуванням про необхідність нотаріального посвідчення договору дарування грошей. (а.с.44,45).

Натомість, доказів, які б свідчили про те, що такі звернення позивача були здійсненні з вересня 2019 року по серпень 2024 року, матеріали справи не містять.

Адже з часу укладення договору дарування ( серпень 2019 року ) до серпня 2024 року (звернення позивача із заявою про необхідність прибути до нотаріуса для посвідчення договору) пройшло майже п`ять років.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що  ОСОБА_1 не довів обставин, які об`єктивно заважали сторонам договору дарування грошових коштів посвідчити його нотаріально починаючи з серпня 2019 року та до подачі позову у справі ( вересень 2024 року) та, що така можливість втрачена, так само, як не доведено і обставин ухилення однієї із сторін договору від його нотаріального посвідчення.

Сам факт визнання відповідачем у судовому засіданні пред`явлених до нього позовних вимог не є правовою підставою для невиконання сторонами вимог частини п`ятої статті 719 ЦК України і не позбавляє сторін можливості укласти договір дарування грошових коштів із дотримання вимог цієї норми права.

Визнання відповідачем позову також спростовує доводи позивача про ухилення його батька від нотаріального посвідчення спірного договору дарування та втрату можливості посвідчити його нотаріально.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, позивачем не доведено факт безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання у апеляційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судом у справі, яка переглядається в апеляційному порядку.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично повторюють вимоги позовної заяви та зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Слід зазначити, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку, яку обгрунтовано викладено в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Ревкової Анни Костянтинівни – залишити без задоволення.

Рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2025 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 25 лютого 2026 року.

Головуючий, суддя 	Суддя	Суддя	
Подліянова Г.С.	Кочеткова І.В. 	Кухар С.В.