ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2026 року 
м. Харків
справа № 635/10372/21
провадження № 22-ц/818/860/26
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Яцина В.Б.
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Акціонерне товариство «Укрзалізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція» Акціонерного товариства «Укрзалізниця»
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 серпня 2025 року у складі судді Березовської І.В.,-
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу від 09 грудня 2021 року про його відсторонення від роботи; зобов`язання відповідача виплатити йому середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 09 грудня 2021 року до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року.
Позов мотивовано тим, що наказом АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція» ( надалі АТ) № 101 від 09 грудня 2021 року позивача було відсторонено з 09 грудня 2021 року від роботи без нарахування заробітної плати до моменту усунення причин відсторонення на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб »,наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» № 2153 від 04 жовтня 2021 року зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України № 2393 від 01 листопада 2021 року, пункту 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року та п.2 наказу начальника Харківської дирекції Чумаченка О.Б. № 35 від 25 листопада 2021 року.
Позивач вважає вказаний наказ незаконним, оскільки щеплення проти COVID-19 не внесено до переліку обов`язкового профілактичного щеплення у порядку, встановленому законом, а тому не може бути підставою відсторонення від роботи без збереження заробітної плати та на нього фактично не покладається обов`язок вчинити дії, які не визначені законом як обов`язкові. Також, в оскаржуваному наказі відсутнє посилання на подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення позивача від роботи. Вимогами закону передбачена можливість відсторонення осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Між тим, Міністерство охорони здоров`я України не затверджувало на даний час перелік інфекцій, ухилення від щеплень проти яких може бути підставою для відсторонення від роботи. 
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ" Чумаченка О.Б. від 09 грудня 2021 року за № 101 про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .
Зобов`язано АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ" виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи за період з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року в розмірі 25663, 55 грн.
Стягнуто з АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ" на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 908, 00 грн. 
Рішення суду мотивовано тим, що позивач довів відсутність підстав для застосування до нього передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів та відсторонення його від роботи. Під час судового розгляду встановлено, що позивач входив до складу бригади чисельністю 17 чоловік, проте фактично виконував роботу у малому колективі чисельністю до 3 чоловік, що свідчить про обмежене коло щоденних контактів. Його трудова функція не передбачала систематичної взаємодії з невизначеним колом осіб (населенням, відвідувачами, клієнтами), а зводилась виключно до взаємодії з членами бригади – мулярами та безпосереднім керівником для отримання виробничих завдань та проведення інструктажу з охорони праці. Відтак, у позивача не існувало значної кількості соціальних контактів, які б створювали підвищений ризик зараження COVID-19. Доказів об`єктивної необхідності під час виконання трудових обов`язків особисто контактувати з широким колом осіб відповідачем не надано. Даних, що обіймаючи посаду муляра 5 розряду, позивач міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця» матеріали справи також не містять.
Не погодившись з рішенням суду АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог. В матеріалах справи відсутні докази про те, що позивач має такий стан здоров`я, що є перешкодою для щеплення. Враховуючи те, що станом на 08.12.2021 позивачем не було пред`явлено документ, який підтверджує вакцинацію від COVID-19, доказів, що він має такий стан здоров`я, що є перешкодою для щеплення (висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я), відповідачем складено відповідний Акт №2 від 09.12.2021. Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством. Право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки він відмовився від обов`язкового щеплення та не надав будь-яких доказів, що має такий стан здоров`я, який є перешкодою для щеплення. Враховуючи, що позивач виконував обов`язки муляра, що обумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками товариства, а також мешканцями будинків, це підвищувало ризик інфікування СОVID-19 та/або сприяння його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачу не міг, тому правомірно ухвалив рішення про відсторонення позивача від роботи. 
08.10.2025 ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу в якому просить скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Зазначив, що суд повно та всебічно встановив обставини у справі та ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Для проведення профілактичного щеплення, у тому числі проти COVID19, необхідна згода працівника, який отримав вичерпну інформацію про медичні, соціальні та трудові наслідки вакцинації або відмови від неї. Роботодавець, своєю чергою, зобов`язаний письмово повідомити працівника про наслідки відмови від обов`язкового щеплення, а медичний працівник - надати об`єктивну інформацію про саме щеплення, його ефективність, ризики та можливі ускладнення. Враховуючи викладене, можна дійти висновку про відсутність підстав для застосування до Позивача, передбачених Переліком №2153 та Законом №1645-ІІІ заходів та відсторонення його від роботи.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, його представника та представника апелянта, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивач працював муляром 5 розряду дільниці з утримання та поточного ремонту ст. Основа філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція» АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ" (т.1 .23).
25.11.2021 року АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція» АТ "УКРЗАЛІЗНИЦЯ" за підписом начальника дирекції Чумаченка О.Б. та голови ППО Петрової С.В., було прийнято наказ №35 про обов`язкове щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-19, усіх працівників підрозділу (т.1 а.с. 15-16).
Наказ обґрунтовано тим, що Міністерство охорони здоров`я України розширило перелік професій, для яких щеплення проти COVID-19 є обов`язковим. До переліку додали співробітників підприємств, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83. Тобто, до таких підприємств належить АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ».
Пунктом 2 вказаного наказу встановлено, що з 09 грудня 2021 року працівники, які не мають щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП України та ст. 12 Закону України №1645-III від 06 квітня 2000 року «Про захист населення від інфекційних хвороб».
08.12.2021 року позивач звернувся із заявою до начальника Виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція» Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Чумаченко О.Б. про неможливість надати інформацію відносно вакцинації, так як це є лікарською таємницею. Також, позивач зазначив, що вакцинація проти COVID-19 - це добровільне право, а не обов`язок(т.1 а.с.19-21).
09 .12. 2021 року наказом начальника виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель споруд» АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» № 101 було відсторонено від роботи ОСОБА_1 без нарахування заробітної плати, на підставі ст. 46 КЗпП України та ст.12 Закону України №1645-ІЇI від 06 квітня 2000 року «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров?я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов?язковим профілактичним щепленням» № 2153 від 04 жовтня 2021 року зі змінами, внесеними наказом Міністерства охорони здоров?я України №2393 від 01 листопада 2021 року, пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року та п.2 наказу №35 начальника Виробничого структурного підрозділу «Харківської дирекції» Чумаченка О.Б. від 25 листопада 2021 року (т.1 а.с.23).
09. 12.2021 року складено акт №1 про те, що позивач не надав документ, який підтверджує проходження вакцинації проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), виданого закладом охорони здоров`я відповідно до вимог наказу начальника ВСП «Харківської дирекції» ОСОБА_3 № 35 від 25 листопада 2021 року щодо обов`язкового щеплення. Встановлено факт відмови ОСОБА_1 від проходження обов`язкового щеплення (т.1 а.с. 22).
Відповідно до наказу виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція» від 01 березня 2022 року №101/1 у зв`язку з зупиненням дії наказу Міністерства охорони здоров`я № 2153 від 04 жовтня 2021 року «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим щепленням» з 01 березня 2022 року було допущено до роботи працівників, відсторонених від роботи, в тому числі і позивача.
Наказом виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція»№04-1-4 від 01 березня 2022 року було встановлено режим простою з 01 березня 2022 року до відміни для працівників ВСП «Харківська дирекція» філії БМЕС АТ «Укрзалізниця».
Згідно наказу №71/0С від 10 червня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України.
Штатним розписом виробничого структурного підрозділу «Харківська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель та споруд» АТ «Укрзалізниця», який ввівся в дію з 01.12.2021 передбачав що, на посаді муляра 5 розділу одна штатна одиниця (т.1 а.с.138-139).
Згідно з табелем обліку робочого часу за грудень 2021 року на посадах маляр працювало 4 особи, з яких значиться позивач (т.1 а.с. 140-142).
Згідно посадової інструкції муляра 5 розряду, особа виконує складні роботи під час кладки та ремонту кам`яних конструкцій, будов, промислових споруд, мостів і гідротехнічних споруд. Муляр має право: доповідати керівництву про всі виявлені порушення і недоліки у межах компетенції та вносити пропозиції з удосконаленням роботи в межах своєї компетенції (т.1 а.с. 121-124).
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі – Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.
Частиною першою cтатті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі – Закон № 1645-ІІІ) передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.
Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ).
Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі – Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі - Перелік № 83), до якого віднесено, зокрема, АТ «Укрзалізниця».
Наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 09 грудня 2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 4–6, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:
1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;
2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;
3) взяття до відома, що:
- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;
- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;
- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі – Закон № 4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом МОЗ України від 14 квітня 1995 року № 66 (далі – Інструкція № 66).
Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників
у межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».
Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Норми законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявлених за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що при вирішенні питання про правомірність відсторонення працівника від роботи у зв`язку з відсутністю профілактичного щеплення проти COVID-19, слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення особи від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
У кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи слід виходити не тільки з Переліку № 2153, а й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Застосування до позивача передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. 
Судова колегія погоджується з висновком суду про недоведеність фактів, які підтверджували б нагальність потреби у відстороненні позивача від роботи.
На підставі досліджених судом доказів та наданих позивачем пояснень, судом встановлено, що позивач входив до складу бригади чисельністю 17 чоловік, проте фактично виконував роботу у малому колективі чисельністю до 3 чоловік, що свідчить про обмежене коло щоденних контактів. Посадова інструкція позивача не передбачала систематичної взаємодії з невизначеним колом осіб (населенням, відвідувачами, клієнтами), а зводилась виключно до взаємодії з членами бригади – мулярами у кількості 3 осіб та безпосереднім керівником для отримання виробничих завдань та проведення інструктажу з охорони праці.
Фактично позивача було відсторонено від виконання трудових обов`язків із припиненням виплати заробітної плати на період такого відсторонення виключно з підстав його працевлаштування в АТ «Укрзалізниця», працівники якого підлягали обов`язковому профілактичному щепленню проти COVID-19, тоді як для працівників підприємств інших галузей економіки України таке щеплення носило добровільний характер. За таких обставин застосований до позивача захід не відповідав критерію пропорційності та не був необхідним для досягнення легітимної мети охорони здоров`я населення і самого працівника.
Враховуючи викладене суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу начальника від 09 грудня 2021 року за № 101 підлягають задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата – це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.
Оскільки, під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.
Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з ним трудового договору.
У разі якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верхового Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).
У разі незаконного відсторонення працівника від роботи він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Встановивши, що ОСОБА_1 було незаконно відсторонено від виконання його посадових обов`язків із зупиненням виплати йому заробітної плати, суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача частині в межах заявлених позовних вимог невиплачену заробітну плату за період з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року в розмірі 25663 грн. 55 коп.
Інші доводи апеляційної скарги, зводяться до незгоди з рішенням суду та переоцінки доказів у справі.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог і доводи апеляційних скарг не є підставою для скасування даного судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ІІПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд 
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий          О.Ю.Тичкова

Судді           О.В.Маміна

В.Б. Яцина