ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 р. 	Справа № 520/28222/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026, головуючий суддя І інстанції: Горшкова О.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022 по справі №520/28222/25
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, щодо нарахування і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, пропорційно часу проходження військової служби (68 днів) із розрахунку 1/6 від одного мільйона гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених) передбаченої абз. 3 пунктом четвертим Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі від час воєнного стану»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України, нарахувати і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду за тривалість проходження служби в бойових умовах, пропорційно часу проходження військової служби (68 днів) із розрахунку 1/6 від одного мільйона гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених) передбаченої абз. 3 пункту четвертого Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі від час воєнного стану».
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 адміністративний позов залишено без задоволення.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 та ухвалити постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач у віці 18 років уклав контракт осіб сержантського і старшинського складу та прийнятий на військову службу до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України і під час дії правового режиму воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходив службу, що підтверджується наказами про прийняття, переміщення та припинення військової служби. Станом на 13 лютого 2025 року (дата набрання чинності Постанови № 153) позивач проходив військову службу та виконував обов`язки із захисту Вітчизни, та продовжує виконання зазначених обов`язків на час розгляду справи. Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України з якою позивачем укладений контракт осіб рядового, сержантського і старшинського складу, у відповідності до рішення Головного управління Національної гвардії включена до Переліку військових частин Національної гвардії України, які беруть участь у реалізації експериментального проекту, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153. У відповідності до довідки про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 06 вересня 2025 № 4737, позивач в період з 15 листопада по 25 грудня 2024 року, з 18 січня по 13 лютого 2025 року, з 03 по 20 березня 2025 року, з 03 квітня по 15 січня 2025 року, з 02 червня по 04 липня 2025 року безпосередньо брав уасть у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районі та період здійснення зазначених заходів. З листа Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14 жовтня 2025 року № 10/57/12-11765-2025 (25124) підписаного т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_2 сукупний строк участі позивача у бойових діях становить 68 днів, що узгоджується з іншими доказами наявними у справі, зокрема довідкою про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України від 06 вересня 2025 № 4737. Тобто, на думку апелянта, станом на 13 лютого 2025 року сукупний строк безпосередньої участі позивача у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій становить 68 днів (менше шести місяців та більше 30 днів), а як наслідок позивач набув право на одержавння спірної виплати.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 12 листопада 2021 року призваний на строкову військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 230мтд від 23.09.2022 ОСОБА_1 , який прибув для проходження служби із військової частини НОМЕР_2 , зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду кулеметника 1-го відділення1-го стрілецького взводу стрілецької роти стрілецького батальйону.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частин НОМЕР_1 від 16.03.2023 № 58мтд ОСОБА_1 прийнятий за контрактом на військову службу у Національній гвардії України на посаді кулеметника 1-го відділення1-го стрілецького взводу стрілецької роти стрілецького батальйону на строк до закінчення особливого періоду або оголошення про демобілізацію.
Відповідно до наказу начальника командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 30 липня 2025 року № 212мтд (по стройовій частині) ОСОБА_1 звільнений зі служби та виключено зі списків особового складу частини за п.п. «Г» п. 3 ч. 5 ст. 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову служби» з 30 липня 2025 року.
Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2025 № 5978 про безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, відсутність (навніість) випадків притягнення до відповідальності та інших особливих обставин ОСОБА_1 у період з 01.12.2024 по 11.12.2024, з 24.01.2025 по 04.02.2025 брав безпосередню участь у бойових діях в районі ведення воєнних (бойових) дій, перебуваючи в Торецькій міській ТГр Бахмутського району Донецької області. Всього брав безпосередню участь в бойових діях 23 дні.
Крім того, як вбачається із довідки Військової частини НОМЕР_1 від 20.11.2024 №40/35/10/1-5929 про безпосередню участь особи в заходах необхідних для забезпечення оборони України захисту безпеки населення і інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України ОСОБА_1 у період з 01.06.2022 по 30.06.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України перебуваючи в м.Слов`янськ, Донецкої області.
Також, згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 06.09.2025 № 4737 про безпосередню участь особи у заходах необхідних для забезпечення оборони України захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України ОСОБА_1 дійсно з 15.11.2024 по 25.12.2024, з 18.01.2025 по 13.02.2025, з 03.03.2025 по 20.03.2025, з 03.04.2025 по 15.05.2025, з 02.06.2025 по 04.07.2025 брав (брала) участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерції проти України, перебуваючи безпосередньо в районі та період здійснення зазначених заходів в Констянтинівькій ТГр Краматорського району Донецької області.
Позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 НГУ із заявою про нарахування і виплату йому одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, проте відповідач листом від 14 жовтня 2025 року № 10/57/12-11765-2025 відмовив ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті спірної винагороди.
Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача щодо невиплати одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1000000 (один мільйон) грн. 00 коп. передбаченої пунктом четвертим Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі від час воєнного стану», позивач звернувся до суду з позовом.
Залишаючи без задоволення позов, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 13 лютого 2025 року сукупний строк безпосередньої участі ОСОБА_1 у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій становить менше шести місяців і сумарно дорівнює 23 дням, а тому, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог та виплати позивачу грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від одного мільйона гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених) передбаченої абз. 3 пункту четвертого Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі від час воєнного стану».
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
В силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі – Закон 2232-ХІІ).
Частиною 3 статті 1 Закону 2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з частиною 9 статті 1 Закону 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та триває на дату розгляду даної справи.
Отже, на території України діє особливий період.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі – Постанова № 153) та затверджено «Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі – Порядок).
Згідно з пунктом 3 Постанови №153 установлено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Відповідно до абзацу 2 пункту 4 Постанови №153 установлено, що громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень.
Відповідно до абзацу 3 пункту 4 Постанови №153 військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
Аналіз положень пункту 4 Постанови КМУ №153 дає підстави колегії суддів дійти висновку, що на одержання одноразової грошової винагороди в розмірі 1/6 від 1 млн. гривень за тривалість проходження служби в бойових умовах мають право військовослужбовці за наявності одночасно таких умов:
- які до набрання чинності цією постановою (13.02.2025 року) у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX;
- проходять військову службу;
- брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою (13.02.2025 року);
- винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
Колегія суддів звертає увагу, що метою прийняття Постанови №153 є підвищення рівня укомплектованості особовим складом бойових військових частин (підрозділів) Збройних Сил, Національної гвардії та Держприкордонслужби шляхом удосконалення механізму залучення громадян України віком від 18 до 25 років до проходження військової служби за контрактом та створення додаткових мотиваційних чинників для цього.
Мотивом визначених заходів є саме залучення громадян України віком від 18 до 25 років до проходження військової служби за контрактом, що реалізується шляхом створення додаткових фінансових стимулів та забезпечення відповідного матеріального підґрунтя для підвищення престижу служби. При цьому, йдеться про застосування механізмів, спрямованих на формування належної мотивації для потенційних військовослужбовців у віці до 25 років.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , 12.11.2021 призваний на строкову військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлений для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 230мтд від 23.09.2022 ОСОБА_1 , який прибув для проходження служби із військової частини НОМЕР_2 , зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду кулеметника 1-го відділення1-го стрілецького взводу стрілецької роти стрілецького батальйону.
Відповідно до витягу із наказу командира військової частин НОМЕР_1 від 16.03.2023 №58мтд ОСОБА_1 прийнятий за контрактом на військову службу у Національній гвардії України.
Отже, як підтверджено матеріалами справи і не заперечується сторонами у справі позивач від 12.11.2021 був призваний на строкову військову службу ІНФОРМАЦІЯ_1 та направлений для проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України, тобто станом на 24.02.2022 вже перебував на військовій службі в ЗСУ та в подальшому 16.03.2023 уклав контракт на проходження військової служби з Військовою частиною НОМЕР_1 .
Так, з урахуванням співставлення та аналізу документів наданих позивачем до матеріалів справи, судовою колегією встановлено, що позивач станом на 24.02.2022 вже перебував на військовій службі в Державній прикордонній службі України, тобто не підпадає під вимогу п.4 постанови Кабінету Міністрів України №153.
Отже, на підставі вищевикладеного, слідує, що позивач був призваний на військову службу у віці до 25 років до введення воєнного стану Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, що виключає одну із основних умов одержання одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, яка передбачена Постанови КМУ №153, та є підставою стверджувати про відсутність протиправної бездіяльності відповідача, в частині заявлених позивачем позовних вимог.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що спірним є питання і безпосередньої участі позивача у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій в розумінні абз. 2 п. 4 постанови КМУ №153.
Із довідки Військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2025 № 5978 про безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, відсутність (наявність) випадків притягнення до відповідальності та інших особових обставин ОСОБА_1 у період з 01.12.2024 по 11.12.2024, з 24.01.2025 по 04.02.2025 брав безпосередню участь у бойових діях в районі ведення воєнних (бойових) дій, перебуваючи в Торецькій міській ТГр Бахмутського району Донецької області.
Таким чином, згідно наявних в матеріалах справи доказів, позивач брав безпосередню участь в бойових діях 23 дні.
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 20.11.2024 № 40/35/10/1-5929 про безпосередню участь особи в заходах необхідних для забезпечення оборони України захисту безпеки населення і інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, ОСОБА_1 у період з 01.06.2022 по 30.06.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у звзку із військовою агресією російської федерації проти України перебуваючи в м.Слов`янськ, Донецкої області.
Також, згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 06.09.2025 № 4737 про безпосередню участь особи у заходах необхідних для забезпечення оборони України захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України ОСОБА_1 дійсно з 15.11.2024 по 25.12.2024, з 18.01.2025 по 13.02.2025, з 03.03.2025 по 20.03.2025, з 03.04.2025 по 15.05.2025, з 02.06.2025 по 04.07.2025 брав (брала) участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районі та період здійснення зазначених заходів в Констянтинівькій ТГр Краматорського району Донецької області.
Застосовуючи положення наведених норм права до підтверджених матеріалами справи обставин спірних правовідносин, колегія суддів відмічає, що у контексті застосування п.4 постанови КМУ від 11.02.2025р. №153 слід розмежовувати правову категорію - "безпосередня участь у бойових діях" від правової категорії - "безпосередня участь у забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України".
Саме особиста та безпосередня участь конкретного військовослужбовця саме у веденні бойових дій в районах ведення бойових дій створює підстави для набуття права на отримання одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у порядку постанови КМУ від 11.02.2025 №153.
Натомість, особиста та безпосередня участь конкретного військовослужбовця у забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України не створює підстав для набуття права на отримання одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у порядку постанови КМУ від 11.02.2025 №153.
Згідно із складеними Військовою частиною НОМЕР_1 довідками від 06.09.2025 № 4737 та від 20.11.2024 № 40/35/10/1-5929 позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи у Донецькій області.
Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що довідки Військової частини НОМЕР_1 від 06.09.2025 № 4737 та від 20.11.2024 № 40/35/10/1-5929 не є належним доказом на підтвердження особистої та безпосередньої участі ОСОБА_1 саме у веденні бойових дій у районах ведення бойових дій у період з 01.06.2022 по 30.06.2022, з 15.11.2024 по 25.12.2024, з 18.01.2025 по 13.02.2025, з 03.03.2025 по 20.03.2025, з 03.04.2025 по 15.05.2025, з 02.06.2025 по 04.07.2025, з якими законодавець створює підстави для набуття права на отримання одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у порядку постанови КМУ від 11.02.2025 №153.
Постановою КМУ від 11 лютого 2025 року №153 встановлені особливості нарахування для тих, хто брав участь у бойових діях менше 6 місяців (станом на 13 лютого 2025 року), зокрема, сума нараховується пропорційно: 1/6 від 1 000 000 грн за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях, отже умовою такої виплати винагороди є безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій сумарно має бути не менше 30 днів.
Колегія суддів звертає увагу, що саме довідка Військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2025 № 5978 є достовірним та першочерговим доказом стосовно умов проходження військової служби заявником у конкретний період часу з 01.12.2024 по 11.12.2024, з 24.01.2025 по 04.02.2025, всього позивач брав безпосередню участь в бойових діях 23 дні.
Ураховуючи встановлені судом обставини та те, що саме до повноважень відповідача віднесено подання висновку щодо можливості призначення та виплати одноразової грошової допомоги, тоді як суд такі повноваження не може перебирати та здійснює лише функцію судового контролю за правомірністю рішень про призначення/відмову у призначенні допомоги, доказів оскарження протиправності Військової частини про невключення до наказу командира військової частини про виплату одноразової грошової допомоги за тривалість проходження служби в бойових умовах позивачем не надано.
Отже, у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що станом на 13.02.2025 сукупний строк безпосередньої участі ОСОБА_1 у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій становить менше шести місяців і сумарно дорівнює 23 дням, а тому, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та виплати позивачу грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від одного мільйона гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених) передбаченої абз. 3 пункту четвертого Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі від час воєнного стану».
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Hirvisaari v. Finland” від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі “Ruiz Torija v. Spain” від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.
Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 по справі №520/28222/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.В. Присяжнюк