ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року	Львів	Справа №380/2154/23 пров. №А/857/44027/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,
суддя Запотічний І.І., 
суддя Хобор Р.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року (головуючий суддя Мартинюк В.Я., м.Львів) у справі №380/2154/23 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

06.02.2023 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати станом на день звільнення 12.12.2022 року одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 повний календарний рік служби згідно частини 2 ст.15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та члені їх сімей»; зобов`язати нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні 12.12.2022 року із військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 повний календарний рік служби згідно частини 2 ст.15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та члені їх сімей».
Позов обґрунтовує тим, що відповідачем при виключенні його зі списків особового складу частини протиправно не було проведено усіх розрахунків щодо нарахування та виплати одноразової грошової допомоги, що являється складовою грошового забезпечення. Посилається на те, що при попередньому проходженні військової служби йому згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 03.09.2018 року №182 було виплачено одноразову грошову допомогу за 3 календарні роки. Таким чином, він на момент звільнення 12.12.2022 року набув права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України №2011-ХІІ.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 , станом на день звільнення - 12.12.2022 року, одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 повний календарний рік служби згідно частини 2 ст.15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та члені їх сімей». Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні із військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 повний календарний рік служби згідно частини 2 ст.15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та члені їх сімей».
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що відповідно до наказу командира військової частини № 48 від 05.03.2022 року позивач був зарахований до військової частини НОМЕР_3 та виключений зі списків частини 24.11.2022 року, тобто у військовій частині НОМЕР_3 вислуга років позивача складає 0 років 7 місяців та 19 діб, що в свою чергу не надає права позивачу на отримання грошової допомоги у розмірі 50% грошового забезпечення за кожний календарний рік служби з урахуванням абзацу 7 п. 2 ст. 15 Закону №2011-XII. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
Як вбачається із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (з стройової частини) №312 від 24.11.2022 року позивача 24.11.2022 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 та усіх видів забезпечення.
Відповідно до згаданого наказу позивачу передбачено виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 315% посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 87,8% до посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 листопада по 24 листопада 2022 року; грошову компенсацію за невикористані 23 доби основної щорічної відпустки за 2022 рік; грошову допомогу на оздоровлення; одноразову грошову допомогу по звільненню у розмірі 4% від місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менше як 25 відсотків місячного з розрахунку 7 місяців з 05 березня по 24 листопада 2022 року.
При цьому, грошову допомогу на оздоровлення за 2022 рік позивач отримав, а матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань він не отримував.
Як вбачається із вказаного наказу, одноразова грошова допомога при звільненні із військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 1 повний календарний рік служби позивачу не нараховувалась.
Не погодившись із такою бездіяльністю, позивач звернувся в суд першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни відповідно до Конституції України визначає Закон України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; Закон №2011-XII).
Відповідно до ст.9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Як передбачено абзацом першим ч.2 ст.15 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України «Про розвідку», а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Пунктом першим розділу ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260 (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Порядок №260), військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до п.2 Порядку №260 у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.
Колегія суддів вказує, що у відповідності до уже загаданого витягу з наказу №312 від 24.11.2022 року, позивача було звільнено з військової служби у відставку відповідно до підпункту «б» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я – на підставі висновку військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку). Його вислуга років у Збройних Силах України станом на 24.11.2022 року становить: календарна – 4 роки 2 місяці 1 день; пільгова – 3 роки 2 місяці; загальна – 7 років 4 місяці 1 день.
З аналізу ч.2 ст.15 Закону №2011-XII та Порядку №260 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вбачається, що єдиною передумовою для виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби є факт звільнення його за станом здоров`я. При цьому, інші передумови, зокрема, звільнення за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, передбачають також необхідність наявності вислуги років у звільненого військовослужбовця – 10 років. Однак, такі передумови не стосуються спірних правовідносин, оскільки, як уже згадувалось, позивача було звільнено з військової служби за станом здоров`я. Іншими словами, у даному випадку відсутня вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.
До таких же висновків прийшов Верховний Суд у постанові №822/3008/17 від 24.11.2020 року.
Оскільки інші підстави невиплати одноразової грошової допомоги, крім недостатності років вислуги, відсутні, колегія суддів вважає, що позивач має право на вказану виплату.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби не відповідає критерію правомірності, передбаченому п.1 ч.2 ст.2 КАС України.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2024 року у справі №380/2154/23 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Р. Б. Хобор