Справа № 127/40022/24
Провадження № 1-кп/127/1138/24 

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.03.2026 	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області 
у складі головуючого - судді ОСОБА_1 , 
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченої (in absentia) кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.01.2024 за № 22024020000000032, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Херсон, проживаючої за адресою:   АДРЕСА_1 , громадянки України, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , несудимої,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України, -
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченої  ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5 ,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , будучи громадянкою України, вчинила злочин за таких обставин.
24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі – ООН).
До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.
Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.
У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі – Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.
Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.
24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави – України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.
Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.
Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.
Статтями 1 – 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. 
Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. 
Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.
Відповідно до статей 132–134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.
24.02.2022 президент рф оголосив про початок так званої «спеціальної воєнної операції» (визначення якої відсутнє в будь-яких нормативно правових актах рф, мета та цілі «операції» в російському інформаційному просторі систематично змінюються).
Так, близько 04:00 години ранку того ж дня, ЗС рф, інші збройні формування рф та підконтрольні їм угруповання іррегулярних незаконних збройних формувань розпочали широкомасштабне військове вторгнення на територію України, увійшовши з боку рф, Республіки Білорусь та тимчасово окупованих територій України.
Факт широкомасштабного збройного вторгнення на територію України 24.02.2022 не приховувався владою рф, а також встановлений резолюцією Генеральної асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п.п. 1, 3 Висновку 300 (2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії російської федерації проти України», п.п. 17, 18 Наказу від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (Україна проти рф) та ін.)». 
З початком повномасштабного вторгнення на територію України, підрозділи підконтрольні зс рф здійснюють спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, невибірковими артилерійськими, ракетними та бомбовими ударами, застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння.
Весь цей час сили оборони України здійснюють збройну відсіч загарбницьких нападів вздовж всієї лінії фронту.
У зв`язку з викладеним, 24.02.2022 Президент України видав Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, строки дії якого у подальшому неодноразово продовжувався та який діє до цього часу. 
Відповідно до п. 7 ст. 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована російською федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації.
Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 №309 вся територія Генічеського району Херсонської області є тимчасово окупованою територією України з 24.02.2022 по теперішній час.
З метою встановлення контролю на тимчасово окупованій території Херсонської області, службовими особами окупаційної адміністрації Херсонської області у відповідності до наказу так званого «временно исполняющего обязанности губернатора Херсонской области» ОСОБА_6 № 17-у від 22.06.2023 «Об образовании Службы финансового надзора Херсонской области» створили незаконний окупаційний псевдодержавний орган – «Службу финансового надзора Херсонской области» (мовою оригіналу - російською), юридична адреса: Херсонська область, м. Генічеськ, вул. Братів Коваленко, 60).
Так, громадянка України ОСОБА_3 , перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці на тимчасово окупованій території Херсонської області у невстановлені досудовим розслідуванням дату та час, достовірно знаючи, що з 24.02.2024 р. підрозділами збройних сил та інших військових формувань російської федерації здійснено повномасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна, розуміючи, що вчиняються дії, направлені на зміну меж території України в порушення порядку, встановленого Конституцією України, маючи реальну можливість виїзду на підконтрольну українській владі територію, з мотивів непогодження з політикою чинної влади в Україні та підтримки входження тимчасово окупованих територій України до складу російської федерації, свідомо, добровільно прийняла рішення залишитись на окупованій території та у період воєнного стану перейти на бік окупаційної влади російської федерації, з метою вчинення дій на шкоду державній безпеці України, шляхом працевлаштування в псевдодержавних органах окупаційної адміністрації держави-агресора, допомоги у реалізації політики держави-агресора, направленої на встановлення та утвердження окупаційного режиму на тимчасово захопленій території Херсонської області.
Надалі, ОСОБА_3 , діючи добровільно, для реалізації власного злочинного умислу, маючи економічну та юридичну вищу освіту та практичний досвід діяльності в органах державної фіскальної служби України, у зв`язку із створенням окупаційного псевдодержавного органу - «Службы финансового надзора Херсонской области», з метою встановлення та утвердження тимчасової окупації частини території України, підтримання рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, окупаційної адміністрації держави-агресора, співпраці з державою-агресором та окупаційною адміністрацією, на підставі наказу від 22.06.2023 р. так званого губернатора Херсонской области № 17-у, добровільно обійняла з кінця червня чи на початку липня 2023 року посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, а саме «исполняющего обязанности руководителя Службы финансового надзора Херсонской области» (мовою оригіналу - російською).
Обійнявши вищевказану посаду в незаконному органі влади, ОСОБА_3 , продовжуючи злочинну діяльність, перебуваючи на тимчасово окупованій території у м. Генічеськ Херсонської області, у межах своїх повноважень керувала роботою так званої «Службы финансового надзора Херсонской области», виконувала організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, зокрема, серед іншого здійснювала керівництво та контроль за діяльністю «служби», розподіл обов`язків між заступниками, видання наказів, розпоряджень та вказівок з питань роботи «служби», призначення та звільнення з посад працівників «служби», вирішення питань про притягнення до дисциплінарної відповідальності, іншим чином здійснювала сприяння окупаційним органам влади у поширенні авторитету незаконно створених органів серед місцевого населення, що призвело до забезпечення належного функціонування незаконного створеного органу та посилило заходи тимчасової окупації територій Херсонської області.
Таким чином, ОСОБА_3 вчинила злочин, передбачений ч. 5 ст. 111-1 КК України, - колабораційна діяльність, а саме добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.
Судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 111-1 КК України суд здійснює за відсутності обвинуваченої (in absentia).
Відповідно до частини п`ятої статті 374 КПК України у разі ухвалення вироку за наслідками кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування або спеціальне судове провадження (in absentia), суд окремо обґрунтовує, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав підозрюваного чи обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження.
Частиною другою статті 7 КПК України регламентовано, що зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) від 18.05.2004 «Шомоді проти Італії» проведення заочного розгляду кримінального провадження відповідатиме принципам, закріпленим у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (право на справедливий суд), тільки в тому випадку, якщо з боку державних органів будуть вжиті заходи забезпечення ретельної перевірки «з метою встановлення поза обґрунтованим сумнівом того, чи дійсно особа беззастережно відмовилася від свого права виступати в суді».
До початку судового процесу за відсутності обвинуваченого суд зобов`язаний переконатися, що обвинувачений був повідомлений про судовий розгляд. Контрольні механізми в галузі прав людини, які вважають судовий розгляд «in absentia» допустимим у виняткових обставинах, передбачають, що в цьому випадку суди зобов`язані ще суворіше дотримуватися права обвинуваченого на захист. До таких прав також відноситься право на допомогу адвоката, навіть якщо обвинувачений відмовився особисто бути присутнім на суді (рішення «Пелладоах проти Нідерландів», «Пуатрімоль проти Франції»).
Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень визначені главою 24-1 КПК України.
Відповідно до положень статті 297-1 КПК України спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених, зокрема, статтею 111-1 КК України, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук.
Під час досудового розслідування ОСОБА_3 відповідно до вимог ч. 8 ст. 135 КПК України, ч. 1 ст. 278 КПК України 31.10.2024 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, шляхом опублікування в газеті «Урядовий кур`єр» Кабінету Міністрів України, на офіційному вебсайті Офісу Генерального прокурора.
Крім того, у газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора опубліковано повідомлення про виклик ОСОБА_3 , на 04, 05 та 06 листопада 2024 до старшого слідчого четвертого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому (з дислокацією у м. Вінниці) для її допиту як підозрюваної, проведення інших слідчих і процесуальних дій у статусі підозрюваної у даному кримінальному провадженні, однак вона не з`явилася до слідчого відділу без поважних причин.
Повідомлення про підозру ОСОБА_3 також було вручене її захиснику, про що свідчить розписка в матеріалах кримінального провадження.
Постановою слідчого від 06.11.2024 на підставі статті 281 КПК України  ОСОБА_3  оголошено в державний та міжнародний розшук.
Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2024 задоволено клопотання слідчого, погоджене з прокурором, та надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні №22024020000000032 від 11.01.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.
У газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному вебсайті Офісу Генерального прокурора 27.11.2024 опубліковане повідомлення про здійснення стосовно ОСОБА_3 спеціального досудового розслідування. У подальшому в газеті «Урядовий кур`єр» опублікована повістка про виклик ОСОБА_3 на 02 та 03 грудня 2024 року для ознайомлення із матеріалами досудового розслідування, повідомлення про завершення спеціального досудового розслідування, вручення копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, однак ОСОБА_3 не з`явилася без поважних причин.
Факти численних викликів ОСОБА_3 у порядку статті 135 КПК підтверджуються наданими стороною обвинувачення матеріалами. 
У підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 27.01.2026, суд своєю ухвалою задовольнив клопотання прокурора щодо здійснення спеціального судового провадження стосовно ОСОБА_3 . 
Обвинувачена ОСОБА_3 неодноразово викликалася у судові засідання шляхом публікації повісток про виклик обвинуваченої у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду.
Отже, наявні у справі документи свідчать про те, що ОСОБА_3 достовірно знає про розпочате відносно неї кримінальне провадження, про підозру та висунуте обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину та статус особи, яка перебуває у розшуку, про виклики до органу досудового розслідування та суду.
Ухилення обвинуваченої ОСОБА_3 від органів досудового розслідування та суду суд розцінює, як реалізацію останньою її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.
При цьому суд вважає слушним зауважити, що розгляд кримінального провадження здійснюється за участю захисника обвинуваченої – адвоката ОСОБА_5 , яка була забезпечена державою Україна.
З огляду на викладене, суд вжив усіх достатніх заходів для дотримання прав обвинуваченої ОСОБА_3 на захист та доступ до правосуддя.
Відповідно до положень КПК України суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив такі докази, зібрані у кримінальному провадженні: витяг з Єдиного Реєстру досудових розслідувань №22024020000000032 від 11.01.2024; повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 10.01.2024 та додатків до нього; ??доручення оперативному підрозділу у порядку ст. 40 КПК України, щодо здійснення огляду загальнодоступних джерел у мережі «Інтернет» та інших наявних документальних матеріалів, де наявна інформація щодо протиправної діяльності ОСОБА_3 від 11.01.2024; супровідний лист на виконання доручення слідчого від 02.02.2024; протокол огляду від 31.01.2024 мережі «Інтернет», зокрема сторінки під назвою «Служба Финансового Надзора Херсонской области», відповідно до якого встановлено, що «Служба Финансового Надзора Херсонской области» є власністю рф та входить до органів виконавчої влади суб?єктів рф, що виконують функції в області фінансування, в графі «КОНТАКТНОЕ ЛИЦО - « ОСОБА_7 »; додаток до протоколу огляду, диск для лазерних систем зчитування;  протокол огляду від 12.09.2024 мережі «Інтернет» стосовно створення «Службы финансового надзора Херсонской области»; додаток до протоколу огляду, диск для лазерних систем зчитування; ??довідки з Державної міграційної служби України від 08.01.2024 стосовно ОСОБА_3 ; актовий запис про шлюб ОСОБА_3 ; ??відомості з Головного центру обробки спеціальної інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України стосовно перетину кордону України ОСОБА_3 ; відомості з КНП «Херсонський обласний заклад з надання психіатричної допомоги» Херсонської обласної ради» стосовно ОСОБА_3 ; ??відомості з КНП «Херсонський міський психіатричний центр» Херсонської міської» стосовно ОСОБА_3 ; ??відомості з Департаменту здоров?я Херсонської обласної державної адміністрації стосовно ОСОБА_3 ; ??відомості з Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України стосовно ОСОБА_3 ; ??відомості з Департаменту консульської служби МЗС України стосовно ОСОБА_3 ; відомості з УІАП ГУНП у Вінницькій області щодо ОСОБА_3 ; ??протокол пред?явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_8 від 11.07.2024; додаток до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_8 – диск для лазерних систем зчитування; відомості з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб ОСОБА_3 ; відомості з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_3 та її родинних зв`язків; ??відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_3 та її родинних зав?язків; розсекречені матеріали негласних слідчих (розшукових) дій стосовно ОСОБА_3 ; копії публікацій в газеті «Урядовий кур`єр»; ??протокол огляду веб сайту Офісу Генерального прокурора; ????доручення слідчого в порядку ст. 40 КПК України та копію відповіді на доручення про місце знаходження підозрюваної; ????ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області про обрання запобіжного заходу ОСОБА_9 від 08.11.2024; ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_3 від 08.11.2024.
Аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення дійшов таких висновків.
Суд вважає загальновідомими і такими, що не потребують доказування в межах даного кримінального провадження фактів того, що тимчасова окупація з боку російської федерації частини території України, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20.02.2014 та повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24.02.2022, а також анексія з боку російської федерації частини території України є за хронологією подій: а) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами російської федерації, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги; б) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; в) засуджені міжнародними актами колективного реагування, - а відтак ці факти не потребують окремого судового доказування.
Судом встановлено, що громадянка України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , незважаючи на вищезазначені обставини триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України, перебуваючи у невстановленому місці на тимчасово окупованій території Херсонської області, знаючи, що з 24.02.2022 підрозділами збройних сил та інших військових формувань російської федерації здійснено повномасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна, розуміючи, що вчиняються дії, направлені на зміну меж території України в порушення порядку, встановленого Конституцією України, маючи реальну можливість виїзду на підконтрольну українській владі територію, з мотивів непогодження з політикою чинної влади в Україні та підтримки входження тимчасово окупованих територій України до складу російської федерації, свідомо, добровільно прийняла рішення залишитись на окупованій території та у період воєнного стану перейти на бік окупаційної влади російської федерації, з метою вчинення дій на шкоду державній безпеці України, шляхом працевлаштування в псевдодержавних органах окупаційної адміністрації держави-агресора, допомоги у реалізації політики держави-агресора, направленої на встановлення та утвердження окупаційного режиму на тимчасово захопленій території Херсонської області. 
В той самий час, з метою встановлення контролю на тимчасово окупованій території Херсонської області, службовими особами окупаційної адміністрації Херсонської області у відповідності до наказу так званого «временно исполняющего обязанности губернатора Херсонской области» ОСОБА_6 № 17-у від 22.06.2023 «Об образовании Службы финансового надзора Херсонской области» створили незаконний окупаційний псевдодержавний орган – «Службу финансового надзора Херсонской области», юридична адреса: Херсонська область, м. Генічеськ, вул. Братів Коваленко, 60).
Так, громадянка України ОСОБА_3 , діючи добровільно, для реалізації власного злочинного умислу, маючи економічну та юридичну вищу освіту та практичний досвід діяльності в органах державної фіскальної служби України, у зв`язку із створенням окупаційного псевдодержавного органу - «Службы финансового надзора Херсонской области», з метою встановлення та утвердження тимчасової окупації частини території України, підтримання рішень та дій держави-агресора, збройних формувань, окупаційної адміністрації держави-агресора, співпраці з державою-агресором та окупаційною адміністрацією, на підставі наказу від 22.06.2023 так званого губернатора Херсонской области № 17-у, добровільно обійняла з кінця червня чи на початку липня 2023 року посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, а саме «исполняющего обязанности руководителя Службы финансового надзора Херсонской области».
Обійнявши вищевказану посаду в незаконному органі влади, ОСОБА_3 , продовжуючи злочинну діяльність, перебуваючи на тимчасово окупованій території у м. Генічеськ Херсонської області, у межах своїх повноважень керувала роботою так званої «Службы финансового надзора Херсонской области», виконувала організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, зокрема, серед інших здійснювала керівництво та контроль за діяльністю «служби», розподіл обов`язків між заступниками, видання наказів, розпоряджень та вказівок з питань роботи «служби», призначення та звільнення з посад працівників «служби», вирішення питань про притягнення до дисциплінарної відповідальності, іншим чином здійснювала сприяння окупаційним органам влади у поширенні авторитету незаконно створених органів серед місцевого населення, що призвело до забезпечення належного функціонування незаконно створеного органу та посилило заходи тимчасової окупації територій Херсонської області.
Судом були досліджені всі докази, зібрані під час досудового розслідування відносно обвинуваченої  ОСОБА_3 . 
Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації дій  ОСОБА_3 , суд вважає слушним зазначити таке.
Відповідно до ч. 5 ст. 111-1 КК України добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, або добровільне обрання до таких органів, а також участь в організації та проведенні незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території або публічні заклики до проведення таких незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території - караються позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.
Враховуючи викладене, здійснюючи розгляд кримінального провадження відповідно до приписів частини першої статті 337 КПК, тобто в межах висунутого обвинувачення, суд дійшов до переконання, що винуватість обвинуваченої  ОСОБА_3 повністю знайшла своє підтвердження під час судового розгляду та підтверджується дослідженими судом доказами, які є належними, допустимими та такими, що узгоджуються між собою. Суду не надано доказів того, що обвинувачена не мала можливості відмовитися від зайняття посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території Херсонської області. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 , громадянка України, вчинила злочин, передбачений ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України, - колабораційна діяльність - добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території. 
Вирішуючи питання щодо покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. 
У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) Верховний Суд зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.
У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що ОСОБА_3 вчинила тяжкий злочин, передбачений ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України. ОСОБА_3 у судові засідання не з`явилася, у зв`язку з чим розгляд судового провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої (in absentia).
За результатами судового розгляду обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлені. Також судом враховуються характеризуючі дані щодо обвинуваченої, які містяться в матеріалах кримінального провадження.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченої, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України, у виді позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності та з конфіскацією майна. 
При цьому суд зазначає, що позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю є обов`язковим додатковим покаранням, передбаченим санкцією ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України.
Відповідно до положень ст. 55 КК України, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як основне або додаткове покарання за вчинення кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, передбачених статтями 111-1, 111-2 цього Кодексу, призначається на строк від десяти до п`ятнадцяти років. Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за умови, що з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю. При призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу - з моменту набрання законної сили вироком.
Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.
У ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що вчинення ОСОБА_3 інкримінованого їй кримінального правопорушення призвело до тяжких наслідків, оскільки вона виконувала організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, зокрема, серед інших здійснювала керівництво та контроль за діяльністю «служби», розподіл обов`язків між заступниками, видання наказів, розпоряджень та вказівок по питанням роботи «служби», призначення та звільнення з посад працівників «служби», вирішення питань про притягнення до дисциплінарної відповідальності, іншим чином здійснювала сприяння окупаційним органам влади у поширенні авторитету незаконно створених органів серед місцевого населення, що призвело до забезпечення належного функціонування незаконного створеного органу та посилило заходи тимчасової окупації територій Херсонської області.
Вирішуючи питання про доцільність призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд враховує таке.
Відповідно до ст. 59 КК України, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Перелік майна, що не підлягає конфіскації, визначається законом України.
Суд також враховує роз`яснення, надані в абзаці першому пункту 19 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі – Постанова № 7), згідно з якими вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини. Відповідно до вимог статті 59 КК у разі конфіскації не всього майна, а лише його частини суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.
Санкцією кримінального закону (ч. 5 ст. 111-1 КК України) передбачене додаткове покарання у виді конфіскації майна або без такої. Суд зазначає, що обвинувачена, вчиняючи злочин, мала корисливі мотиви щодо збереження власних активів та можливості обіймати посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконних органах влади, отримувала фінансову вигоду. Саме тому суд вважає, що обвинуваченій ОСОБА_3 має бути призначене додаткове покарання у виді конфіскації майна.
Крім того, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, запобіжні заходи.
Під час досудового розслідування відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 08.11.2024 до ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою в порядку частини шостої статті 193 КПК, а також вона відповідно до положень статті 281 КПК оголошена у розшук.
Частиною шостою статті 193 КПК регламентовано, що слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.
З огляду на зазначені приписи, суд вважає за доцільне застосований до ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання залишити без змін до моменту її затримання на виконання вироку суду.
Крім того, згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. Саме тому суд вважає слушним зазначити, що строк відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі слід рахувати з моменту затримання обвинуваченої на виконання вироку.
Питання щодо речових доказів вирішується відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, згідно з наданими суду доказами рішення щодо визнання будь-яких речей чи документів у кримінальному провадженні речовими доказами не приймалось.
Керуючись статтями 174, 193, 371, 373, 374 КПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Визнати  ОСОБА_3  винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності на строк 15 (п`ятнадцять) років та з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна.
Початок строку відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі обчислювати з дня затримання  ОСОБА_3 на виконання даного вироку.
Строк додаткового покарання у виді позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на підприємствах, установах та організаціях усіх форм власності обчислювати з моменту відбуття основного покарання.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований до обвинуваченої  ОСОБА_3  в порядку частини шостої статті 193 Кримінального процесуального кодексу України, - залишити без змін до моменту її затримання на виконання вироку суду.
Роз`яснити, що згідно з положеннями частини шостої статті 193 Кримінального процесуального кодексу України, після затримання оголошеної у міжнародний розшук особи і не пізніше як через сорок вісім годин з часу доставки її до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановлює ухвалу.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який утримується під вартою – в той же строк з дня отримання копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Вручити копію вироку прокурору, копію вироку, яка підлягає врученню обвинуваченій, вручити її захиснику, а інформацію про вирок опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, згідно з положеннями статті 297-5 Кримінального процесуального кодексу України та на офіційному веб-сайті суду. 

Суддя