УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №283/1503/25 Головуючий у 1-й інст. Ярмоленко В. В. 
Категорія 70 Доповідач Борисюк Р. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
з участю секретаря 
судового засідання Лугини О.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 283/1503/25 за позовом виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Бойка Володимира Володимировича на заочне рішення Малинського районного суду Житомирської області від 11 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ярмоленка В.В. у місті Малин, 

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року виконавчий комітет Малинської міської ради Житомирської області звернувся з даним позовом, в якому просив позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно його малолітньої доньки – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передати дитину під опіку органу опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради, стягнути із ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 3 000,00 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня подання позовної заяви до суду та до досягнення нею повноліття.
Позовні вимоги мотивувались тим, що ОСОБА_1 є батьком малолітньої – ОСОБА_2 , мати якої – ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до наказу начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради № 15 від 25 січня 2021 року, малолітню ОСОБА_2 було поставлено на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах і яка проживає у сім`ї, у якій батьки ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків.
Сім`я матері ОСОБА_3 перебувала на обліку у ММЦСС з 10 червня 2019 року. Періодично була під соціальним супроводом Центру, останній раз з 01 лютого 2023 року по 01 серпня 2023 року по причині безвідповідального ставлення до своїх батьківських обов`язків, неналежного санітарно-гігієнічного стану помешкання, зловживання алкогольними напоями. Дитина навчалася у Вишевицькій спеціалізованій школі-інтернат. У зв`язку зі смертю матері, сім`ю було знято з обліку Центру 16 лютого 2024 року.
На даний час, відповідно рішення виконавчого комітету Малинської міської ради № 583 від 29 листопада 2024 року «Про влаштування дитини у сім`ю патронатного вихователя» малолітня ОСОБА_2 тимчасово проживає та виховується у сім`ї патронатного вихователя ОСОБА_4 , яка проживає в АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 за період перебування доньки у сім`ї патронатного вихователя жодного разу після смерті матері дитини не відвідав ОСОБА_5 та не поцікавився її життям, до служби у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради не звертався.
Малолітня дитина на даний час навчається в 6-му класі Малинського ліцею № 5. Відповідач жодного разу не відвідав школу, не цікавиться рівнем успішності доньки, її рівнем знань та поведінкою.
Вказані обставини мають постійний характер, відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, тому поведінку ОСОБА_1 можна розцінювати, як умисне ухилення від виховання своєї малолітньої дитини.
У відповідача повністю відсутній батьківський потенціал, в результаті чого він не може забезпечити дитині належний догляд та виховання. Спосіб життя ОСОБА_1 негативно впливає на задоволення потреб дитини.
Заочним рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 11 серпня 2025 року позов задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 щодо його малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Передано дитину під опіку органу опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області.
Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь установи (особи), де перебуватиме дитина на утримання ОСОБА_2 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000,00 грн щомісячно, починаючи з 17 червня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі, представник відповідача – адвокат Бойко В.В. просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.
Представник зазначає, що ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено.
Представник вважає, що належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано.
Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки не є обов`язковим для суду, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом з іншими наявними доказами.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.
Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 та частини 2 статті 247 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази на підтвердження вищенаведених обставин, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для встановлення факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дочки. А відповідно до частини 3 статті 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.
Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду з огляду на таке.
Судом установлено, що ОСОБА_1 , є батьком малолітньої – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 14 березня 2013 року (а.с.6).
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 04 грудня 2024 року, мати малолітньої ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).
Відповідно до копії Витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00050049655, відомості про батька ОСОБА_2 записані на підставі запису про шлюб № 2 від 06 серпня 2005 року, складений виконавчим комітетом Нововороб`ївської сільської ради Малинського району Житомирської області (а.с.7-9).
Згідно копії наказу начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради № 15 від 25 січня 2021 року, малолітню ОСОБА_2 було поставлено на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах і яка проживає у сім`ї, у якій батьки ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків.
Із копії листа № 89 від 24 квітня 2025 року убачається, що ОСОБА_2 28 листопада 2024 року була поміщена в сім`ю патронатного вихователя за заявою матері ОСОБА_3 (а.с.10).
Відповідно до довідки-характеристики № 534/5 від 08 червня 2025 року виданої Малинівським старостинським округом Малинської територіальної громади, ОСОБА_1 за місцем свого проживання характеризувався негативно, участі у вихованні своєї доньки ОСОБА_2 у період проживання на території старостинського округу не приймав (а.с.11).
На підставі рішення виконавчого комітету Малинської міської ради № 583 від 29 листопада 2024 року «Про влаштування дитини у сім`ю патронатного вихователя» малолітня ОСОБА_2 тимчасово проживає та виховується у сім`ї патронатного вихователя ОСОБА_4 , яка проживає в АДРЕСА_1 (а.с.14).
Згідно копії психологічного дослідження, яке проведене психологом Малинського міського центру соціальних служб на малолітню ОСОБА_2 , остання виявляє ознаки емоційної вразливості, невпевнена у собі, маж занижену самооцінку. Має схильність розраховувати переважно на власні сили, демонструє деяку закритість та обережність у довірливих стосунках. З батьком немає сформованого емоційного зв`язку, оскільки жодного разу з ним не спілкувалась і не бачилась. Дитина не виявляє зацікавленості або емоційної потреби у контакті з біологічним батьком, не має уявлення про нього, як про значущу особу у її житті (а.с.13).
Відповідно копії характеристики, виданої Малинським ліцеєм № 5 відносно ОСОБА_2 , дитина зарекомендувала себе позитивно. Вона навчається в 6-му класі. Відповідач жодного разу не відвідав ліцей, не цікавиться рівнем успішності доньки, її рівнем знань та поведінкою (а.с.18).
Судом встановлено, що відповідач за місцем реєстрації: АДРЕСА_2 , на даний час не проживає. Службою у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради було направлено запит на службу у справах дітей Радомишльської міської ради, щодо підтвердження місця проживання ОСОБА_1 , надання акту обстеження умов проживання та з`ясування думки батька відносно виконання його батьківських обов`язків відносно ОСОБА_2 . 

Згідно копії пояснень ОСОБА_1 , він не є біологічним батьком дитини ОСОБА_2 , тому не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дитини (а.с.15).
Відповідно до копії висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради, затвердженого рішенням від 10 червня 2025 року за № 206, орган опіки вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно його малолітньої доньки – ОСОБА_2 (а.с.4-5).
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі – Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її добробуту, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою
статті 164 СК України.
Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Згідно з частиною другою статті 164 СК України під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Стаття 166 СК України передбачає, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.
Згідно з вимогами статті 167 СК України, якщо влаштувати дитину, батьки якої позбавлені батьківських прав, до її родичів неможливо, то вона передається на опікування органу опіки та піклування.
Звертаючись до суду із позовом, виконавчий комітет Малинської міської ради Житомирської області як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 посилався на те, що він ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання доньки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, що не відповідає її найкращим інтересам.
Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав позивач визначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). 
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19).
У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі №459/3411/18 зазначено, що факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №366/2047/18 вказано, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.
Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.
У цій справі Верховний Суд зазначив, що позбавлення відповідача батьківських прав здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши системно сімейне законодавство та правові висновки Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо доньки ОСОБА_5 , оскільки він ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання доньки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не відповідає її найкращим інтересам.
Колегія суддів вбачає винну поведінку батька в цьому та свідоме нехтування ним своїми обов`язками.
Посилання відповідача на небажання позбавлення батьківських прав колегія суддів сприймає критично, бо він крім висловлення заперечення проти цього, жодних дій на зміну ставлення до виховання дитини не вчинив. 
Частиною 3 статті 166 СК України передбачено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (789-ХІІ) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з частиною 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частини 2 статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Тому, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини в судовому порядку.
У відповідності до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Враховуючи те, що відповідач є батьком малолітньої дочки, інформація стосовно того, що він не є працездатним у суду відсутня, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що з ОСОБА_1 підлягають стягненню аліменти на користь установи (особи) де перебуватиме дитина, на утримання ОСОБА_2 у розмірі 3 000,00 грн щомісячно і до досягнення нею повноліття. Такий розмір аліментів, на думку суду, буде достатнім для забезпечення утримання дитини та задоволення її потреб.
Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).
Доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Бойка Володимира Володимировича залишити без задоволення, а заочне рішення Малинського районного суду Житомирської області від 11 серпня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді