Провадження №	2/447/471/26 	
Справа №	447/4016/25 	

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И
(заочне) 

26.03.2026 Миколаївський районний суд Львівської в складі:
головуючого-судді Бачуна О.І.
з участю секретаря судового засідання Данилів О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Миколаєвів порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа –Меденицька селищна рада Дрогобицького району Львівської області про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без дозволу батька, 
встановив: 
ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 11.12.2025 року звернулася в Миколаївський районний суд Львівської області із позовною заявою, в якій просить надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 , без письмової згоди батька – ОСОБА_2 
Свої позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 06 квітня 2018року. Від подружнього життя у сторін народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Діти перебувають на утриманні матері. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Шлюбні відносини фактично припиненні. Позивачка на даний час звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Спроби примирення на надали бажаного результату.
28.10.2025 через за стосунок « ДІЯ» позивачка дізналася що її тесть ОСОБА_7 (батько чоловіка) без її згоди зняв з реєстрації її та трьох дітей , які були зареєстровані за адресою місця проживання ОСОБА_2 – АДРЕСА_2 . Оскільки діти зняті з реєстрації і це створює суттєві незручності, позивачка не може їх зареєструвати, оформити соціальні допомоги та зареєструвати їх у школі та за місцем проживання. При звернені в Меденицький ЦНАП про реєстрацію місця проживання дітей за місцем реєстрації матері, їй було відмовлено через відсутність письмової згоди батька. Відсутність дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої доньки за місцем реєстрації матері суперечать її інтересам та обмежує реалізацію її прав, зокрема, права на вільний виріб місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист. Враховуючи неможливість отримання згоди батька дитини, який самоусунувся від виховання та піклування дітей, виходячи з пріоритету інтересів дітей, її найкращого забезпечення, просить позовні вимоги задовольнити.
Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 29.12.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву 
16.02.2026 року судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судове засідання представник позивачка ОСОБА_3 не прибув, подав до суду клопотання в якому просить проводити розгляд справи у її відсутності та відсутності позивачки, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити. 
Представник третьої особи Меденицкої селищної ради Дрогобицького району Львівської області у судове засідання не прибув,подав заву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову не заперечив.
Відповідач, який належним чином був повідомлений про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився повторно, відзиву, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив.
За таких обставин, відповідно до ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. 
Дослідивши зібрані у справі докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків.
Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 квітня 2018року виконавчим комітетом Летнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Як вбачається із копії паспорта серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Як вбачається із копії паспорта ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 записані батьками дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно витягу з реєстру Миколаївської територіальної громади від 04.08.2025 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 11.02.2020року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . .
28.10.2025року ОСОБА_1 в за стосунку « Дія» отримала повідомлення проте, що її було знято з місця реєстрації за адресою АДРЕСА_2 за заявою власника житла.
Як вбачається із довідки №38/01-34 від 10.11.2025 ЗДО « Калинонька» ОСОБА_6 , 2020р.н. дійсно відвідує дошкільну групу « Вишиваночка» Меденицького закладу дошкільної освіти « калинонька».
Згідно з ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.
Частиною 1 статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Статтею 161 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з статтями 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батька. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її для самостійного життя та праці.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч.1 ст.160 СК України).
Згідно з ч.2, 3 ст.5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників.
Відповідно до п.33 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 року подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування) . Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2020 року по справі №711/1435/19 зроблено висновок про те, що у випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що рішення суду про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька є самостійною підставою для реєстрації дитини.
Разом з тим, на переконання суду, надання позивачу права на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей, без згоди батька, жодним чином не позбавляє чи обмежує останнього права брати участь у вихованні дітей, незалежно від того, з ким із батьків, і де саме, проживають діти.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладено у пункті 8 статті 7 СК України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.
Частинами першою, другою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Враховуючи викладене, а також те, що невизначеність реєстрації місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, виходячи з пріоритету інтересів дитини, її найкращого забезпечення, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави 1211,20 грн. судового збору.
Керуючись ст. 10, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 263-265, 268, 280, 282ЦПК України, суд
ухвалив:
Позов задовольнити.
Надати дозвіл ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 на реєстрацію місця проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за місцем реєстрації матері ОСОБА_1 , що за адресою: АДРЕСА_3 , без письмової згоди батька ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 на користь держави 1211,20 грн. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду може бути оскаржене позивачем та третьою особою в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 26.03.2026 року.
Суддя Бачун О. І.