ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 р.	Справа № 440/1641/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої К.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Є.Б. Супрун, м. Полтава, по справі № 440/1641/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» 
про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» (далі – відповідач), в якому просив суд:
визнати протиправними та скасувати наказ відповідача від 14.01.2026 №1/ОС/СТ-26 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності співробітників установи», наказ відповідача від 14.01.2026 №5/ОС-26 «Про звільнення ОСОБА_1 »;
зобов`язати відповідача видати новий наказ «Про звільнення ОСОБА_1 » зі зміною формулювання підстави звільнення на звільнення позивача з 14.01.2026 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням на підставі рапорту ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням від 24.12.2026);
зобов`язати відповідача внести до трудової книжки позивача відповідні виправлення щодо підстав його звільнення та здійснити запис про звільнення позивача за власним бажанням з 14.01.2026.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивача було звільнено з посади помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» на підставі наказу від 14.01.2026 № 5/ОС-26 у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту. Позивач вважає, що під час проведення службового розслідування комісією не було повно з`ясовано всі обставини вчинення дисциплінарного проступку, у зв`язку з чим накази про притягнення його до дисциплінарної відповідальності та звільнення є протиправними. Також зазначено, що підставою для винесення наказу про звільнення слугував рапорт ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням, проте резолютивна частина наказу містить помилкове формулювання про підставу звільнення зі служби – реалізацію дисциплінарного стягнення. 
ІІ. Зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 залишено без задоволення заяву адвоката Литовченка Романа Вікторовича про поновлення строку звернення до суду; повернуто позивачеві позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» про визнання протиправним та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії.
Постановлячи ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не повідомив поважних причин пропуску строку звернення до суду, у зв`язку з чим наявні підстави, встановлені частиною другою статті 123 та пунктом 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), для повернення позовної заяви, заявленої з пропуском строку, встановленого частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України. 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 у справі №440/1641/26, поновити позивачу ОСОБА_1 строк на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження наказу Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№ 65)» від 14.01.2026 №1/ОС/СТ-26 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності співробітників установи», наказу Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№ 65)» від 14.01.2026 № 5/ОС-26 «Про звільнення ОСОБА_1 » та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Також просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку щодо пропуску позивачем строку звернення до суду. На думку позивача, застосуванню у спірних правовідносинах підлягає місячний строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, а не п`ятнадцять днів, як це передбачено частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України. У такому випадку, останнім днем оскарження наказів був вихідний день (14.02.2026), подання позовної заяви було здійснено 16.02.2026, тобто в перший робочий день, у зв`язку з чим місячний строк звернення до суду з позовом ОСОБА_1 порушено не було. Крім того, наголошено, що з метою обґрунтування підстав поновлення строку звернення до суду позивачем зазначались обставини щодо укладення 15.02.2026 договору з адвокатом, оскільки самостійно позивач не мав відповідних знань та навичок для складання позову до суду, що перешкоджало позивачу своєчасно звернутись до суду з позовом, проте вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції. Крім того, позивач наполягає, що вимоги щодо зобов`язання видати наказ про звільнення позивача з іншим формулюванням, а також зобов`язання внести до трудової книжки виправлення щодо підстав звільнення не є похідними від основної та можуть бути розглянуті без наявності першої вимоги про скасування наказу про звільнення, що також не було досліджено судом першої інстанції. 
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
03.03.2026 від Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просить залишити в силі ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 у справі № 440/1641/26. Зауважує, що враховуючи наявність колізії між загальним (КАС України) та спеціальним законом (Дисциплінарний статут), застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут. Також, посилаючись на практику Верховного Суду (постанови від 31.05.2023, у справі №160/9356/22, від 31.10.2023 у справі №340/4394/22, від 30.11.2023 у справі №500/1224/23, від 28.03.2024 у справі №420/22052/23), відповідач вказує, що застосуванню підлягає Дисциплінарний статут Національної поліції України, що затверджений Законом України і яким передбачені порядок та строки оскарження дисциплінарного стягнення, а доводи позивача про застосування норм частини п`ятої статті 122 КАС України є безпідставними.
Учасники справи повідомлені про перегляд ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 судом апеляційної інстанції належним чином шляхом отримання ними копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.
Відповідно до частини другої статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження). 
Враховуючи обставини цієї справи, а також те, що апеляційна скарга подана на ухвалу, перегляд якої можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
V. Обставини, встановлені судом.
З матеріалів справи встановлено, що ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 23.02.2026 позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» про визнання протиправним та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії було залишено без руху та запропоновано заявнику надати до суду заяву про поновлення строку звернення до суду з цим позовом та докази, які свідчать про поважність причин пропуску цього строку, докази сплати судового збору у розмірі 2129,92 грн або у розмірі, пропорційному до заявлених вимог, у разі коригування їх обсягу, або ж повідомити про підстави для звільнення від його сплати.
26.02.2026 судом першої інстанції зареєстровано заяву представника позивача від 26.02.2026 про усунення недоліків, за змістом якої той просив поновити ОСОБА_1 строк на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження наказу Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» від 14.01.2026 №1/ОС/СТ-26 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності співробітників установи», наказу Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» від 14.01.2026 № 5/ОС-26 «Про звільнення ОСОБА_1 », надав докази сплати судового збору у належному розмірі. 
Обґрунтовуючи наявність підстав для поновлення пропущеного строку представник зазначив, що пунктом 1 статті 24 Дисциплінарного статуту Національної поліції України передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення протягом місяця з дня його виконання (реалізації) шляхом подання рапорту до прямого керівника особи, яка застосувала дисциплінарне стягнення, а також шляхом звернення до суду в установленому порядку. Що ж стосується звернення до суду стверджував, що зазначена норма носить відсильний характер (в установленому порядку), який передбачає застосування для цього загальних положень статті 122 КАС України. У свою чергу, виникнення права на оскарження наказу про накладення дисциплінарного стягнення виникає з моменту його виконання (реалізації). Положення статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України в частині визначення строку звернення до суду у разі застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення суперечать приписам частини 5 статті 122 КАС України, тоді як обмеження прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, повинно ґрунтуватися на законі, відповідати легітимній меті такого обмеження, бути однозначним та зрозумілим, у зв`язку з чим уважав, що до спірних відносин слід застосувати строк звернення до суду, визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Крім того, звертав увагу суду на те, що в даній справі дві позовні вимоги позивача щодо зобов`язання видати новий наказ зі зміною формулювання підстави звільнення та щодо зобов`язання відповідача внести до трудової книжки ОСОБА_1 відповідні виправлення щодо підстав звільнення не вимагають дотримання при їх заявлені терміну 15 днів з дня ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності. Отже, строк для звернення до суду за цими позовними вимогами (щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби) не є пропущеним та становить місячний строк.
За наслідками розгляду ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 залишено без задоволення заяву адвоката Литовченка Романа Вікторовича про поновлення строку звернення до суду; повернуто позивачеві позовну заяву ОСОБА_1 до Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» про визнання протиправним та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії.
Суд першої інстанції зазначив, що враховуючи підстави звільнення позивача, застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є Дисциплінарний статут Національної поліції України. Зміст поданої заяви та позовної заяви не містять будь-яких доводів з приводу того, що позивач, звертаючись до суду 16.02.2026 з порушенням 15-денного строку, визначеного Дисциплінарним статутом Національної поліції України, з позовними вимогами про визнання протиправними наказів відповідача щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача, не мав реальної можливості звернутися до суду у строк, встановлений законом. Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду, оскільки позивач не навів поважних причин його пропуску та не надав відповідних доказів. 
VІ. Нормативне регулювання та оцінка суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною третьою статті 122 КАС України обумовлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Тобто, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Як свідчить зміст позовної заяви, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено з внутрішньої служби у складі Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)», яка в силу пункту 17 частини першої статті 4 КАС України є публічною службою. 
Водночас, за висновками суду першої інстанції застосуванню у спірних правовідносинах підлягає п`ятнадцятиденний строк, визначений Дисциплінарним статутом Національної поліції, як спеціальним законом.
Разом з тим, колегія суддів вказує про необґрунтованість таких доводів, оскільки дія положень Дисциплінарного статуту Національної поліції, затвердженого Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII, відповідно до його преамбули (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) поширюється тільки на поліцейських, осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, співробітників Служби судової охорони та осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.
З матеріалів справи встановлено, що 14.01.2026 Державною установою «Надержинщинська виправна колонія (№65)» було прийнято наказ №1/ОС/СТ-26 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності співробітників установи», за наслідками якого прийнято рішення притягнути чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України від 23.06.2005 № 2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України».
Згідно з частиною шостою статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» до осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби відноситься, зокрема, старший лейтенант внутрішньої служби.
У частині восьмій статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» зазначено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).
При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. 
Отже, з урахуванням зазначених норм законодавства на позивача розповсюджуються норми Закону України «Про Національну поліцію».
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Таким чином, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських (частина п`ята статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»).
Пунктом 2 Закону України від 15.03.2018 №2337-VIII «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» постановлено преамбулу Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 №3460-IV «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» доповнити абзацом другим такого змісту: «Дія цього Статуту поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог».
Отже, Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України поширює свою дію, зокрема й на осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, до яких належить позивач. Суд першої інстанції під час вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду неправильно процитував положення Дисциплінарного статуту Національної поліції України про сферу дії, оскільки дія вказаного статуту відповідно до його преамбули поширюється лише на поліцейських, осіб, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, співробітників Служби судової охорони та осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань.
При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до змісту наказу Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» від 14.01.2026 №1/ОС/СТ-26 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності співробітників установи» проведеним службовим розслідуванням встановлено порушення ОСОБА_1 вимог статті 7 розділу ІІ Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», пункту 2 розділу IV Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5, положень розділу 2 Посадової інструкції чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)», Присяги працівника кримінально-виконавчої служби України, затвердженої Законом України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», у зв`язку з чим на підставі статті 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», наказу Міністерства юстиції України від 12.03.2015 №356/5 «Порядок проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України» ОСОБА_1 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України. Тобто, під час проведення службового розслідування та накладення дисциплінарного стягнення відповідач керувався саме Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України.
Відповідно до положень статей 20, 21 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України особа рядового або начальницького складу має право усно чи письмово послідовно звернутися зі скаргою щодо накладення на неї дисциплінарного стягнення до старшого прямого начальника - аж до міністра внутрішніх справ України або до суду. Дисциплінарне стягнення може бути оскаржено протягом трьох місяців з дня ознайомлення з наказом особи, на яку воно накладено.
Аналізуючи положення статей 20, 21 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, колегія суддів зазначає, що встановлений статтею 21 тримісячний строк оскарження дисциплінарного стягнення стосується випадків оскарження такого стягнення до старшого прямого начальника. Водночас оскарження дисциплінарного стягнення у судовому порядку має відбуватися за правилами, встановленими нормами КАС України. 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.02.2019 у справі №805/3881/18-а, від 01.12.2020 у справі №807/658/18 та від 25.01.2024 у справі №420/19560/23.
При цьому, колегія суддів також вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 08.02.2023 у справі №120/7567/22, від 31.10.2023 у справі №400/5692/22, від 31.10.2023 у справі №340/4394/22, від 30.11.2023 у справі №500/1224/23 та 28.03.2024 у справі №420/22052/23, оскільки правовідносини у справах не є подібними до справи, що розглядається. У зазначених справах позивачами виступали особи, яких було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції на підставі положень Дисциплінарного статуту Національної поліції України, тоді як обставини справи №440/1641/26 стосуються особи позивача, якого було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, керуючись при цьому положеннями Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України.
Таким чином, до позовних вимог про оскарження наказу про притягнення осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України до дисциплінарної відповідальності підлягає застосуванню місячний строк звернення, встановлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
За відсутності в матеріалах справи доказів зворотного, позивач повинен був дізнатися про прийняття наказу Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» від 14.01.2026 №1/ОС/СТ-26 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності співробітників установи» та прийнятого у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення наказу Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» від 14.01.2026 № 5/ОС-26 «Про звільнення ОСОБА_1 » після його прийняття 14.01.2026, у зв`язку з чим закінчення встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України строку звернення до суду припадає на 14.02.2026 (субота), а тому відповідно до вимог частини шостої статті 120 КАС України останнім днем такого строку є 16.02.2026 (перший робочий день).
Враховуючи, що позовну заяву було сформовано в системі «Електронний суд» 16.02.2026, строк звернення до суду з позовними вимогами щодо оскарження наказів Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» від 14.01.2026 №1/ОС/СТ-26 та від 14.01.2026 № 5/ОС-26 позивачем не пропущено.
Посилання позивача на обставини укладення договору про надання правничої допомоги з адвокатом лише 15.02.2026 як поважної підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відсутність у позивача юридичної освіти чи необізнаність з нормами законодавства мають суб`єктивний характер та не виключають можливість позивача звернутися за отриманням правової допомоги (в тому числі безоплатної) у разі, якщо такої допомоги він потребував, у межах строку, встановленого законом для звернення до адміністративного суду з цим позовом, який був достатнім для вчинення відповідних дій. Разом з тим, доводи позивача в цій частині не впливають на вже встановлений судом апеляційної інстанції факт своєчасного звернення позивача до суду.
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі «Трофимчук проти України», заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін, що наведена у заявах по суті справи, не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
За пунктом 4 частини першої статті 320 КАС України неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставою для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
За встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання дотримання позивачем строку звернення до суду з відповідним позовом, що є наслідком задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 як такої, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 308, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 03.03.2026 по справі № 440/1641/26 скасувати, а справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Надержинщинська виправна колонія (№65)» про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		К.В. Мінаєва	
Судді	   	І.М. Ральченко   В.В. Катунов   	
Повний текст постанови складено 13.04.2026 року