ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/864/26 Справа № 173/121/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кожевник О. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:    головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М., 
за участю секретаря – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

16.01.2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення грошових коштів до відповідача ОСОБА_2 . Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що 21 травня 2024 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення по справі № 173/2630/23, яким визнано недійсним Договорі купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 22 лютого 2022 року. Вказаний Договір укладено між позивачем та відповідачем, за яким позивач отримала у власність житловий будинок АДРЕСА_1 . Згідно з п. 4 Договору купівлі-продажу житлового будинку, продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчиняється за 289050 грн., які Продавець отримав повністю у повному обсязі до підписання та укладання цього Договору. Позивач зазначає, що нею сплачено Відповідачу в рахунок вартості будинку 289050 грн. отримання яких сам Відповідач засвідчив в ході підписання договору, за попереднім роз`ясненням істотних умов вказаного договору. Представник позивача вказує на порушення майнових прав ОСОБА_1 , так як вона сплатила вартість будинку та подарувала вказаний будинок своєму синові, який в подальшому витребувано на користь позивача на підставі вказаного рішення суду. Таким чином, за доводами позивача, відповідач неправомірно набула у власність - 289050 грн., які підлягають поверненню після набрання законної сили рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.05.2024, по справі № 173/2630/23, в матеріалах якої містяться також докази безперервного проживання відповідача в будинку з моменту укладення вказаного договору, а відтак позивач вважає, що вартість комунальних послуг які були сплачені позивачем або її сином підлягають компенсації у якості завданих збитків (а.с.1-5).

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових кошті - відмовлено (а.с.102-106).

В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.111-114).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного. 

Судом 1 інстанції встановлено, що 22.02.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений Приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Бас Яніною Анатоліївною, що підтверджується копією договору, долученою до матеріалів позовної заяви (а.с. 7,11 зворот).
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.05.2024 позовні вимоги за позовом ОСОБА_2 , представник позивача адвокат Машошина Альона Олегівна до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Бас Яніна Анатоліївна, про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку і договору дарування недійсними та застосування наслідків недійсного правочину - задоволено (а.с. 12 - 16).
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.10.2024, апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення Верхньодніпровського районного суду від 21.05.2024 - залишено без змін (а.с. 16 зворот - 18).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції посилався на те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними.

Із вказаним висновком суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Так, згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.
За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).
Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. п. 5, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21.05.2024 року, договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 22.02.2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , визнано недійсним.

За приписами ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
При цьому у постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц визначено, що природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій, зокрема, оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування).

Під час вирішення спору щодо визнання недійсності правочину встановлено, що ОСОБА_2 під час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку мала намір укласти договір довічного утримання, що встановлено також поясненнями свідків.

При цьому за змістом ч. 1 ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Тобто така цивільно - правова угода не передбачає умови передачі грошових коштів.
Водночас, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Під час розгляду цивільної справи № 173/2630/23 судом встановлено, що грошові кошти за договором ОСОБА_1 не передавались, з чим погодилась колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в постанові від 28.05.2025.

Так, відповідно до ст. 82 ЦПК України, підставами для звільнення від доказування є наявність обставин, які визнаються учасниками справи або таких, які визнано загальновідомими, наявність обставин, встановлених рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №761/29966/16-ц (провадження № 61-5327св19) міститься правовий висновок про те, що процесуальне судочинство визначає правило преюдиції: обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 354/28/17 (провадження № 51-505км19).

Таким чином, факт не отримання грошових коштів ОСОБА_2 є преюдиційним, та таким, що є встановленим і не потребує доказування.

Отже, враховуючи вище викладене суд 1 інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог,.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими доказами по справі.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 липня 2025 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2026 року.

Судді: