Справа № 152/1441/25
Провадження № 22-ц/801/807/2026
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Роздорожна А. Г.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року	Справа № 152/1441/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Берегового О.Ю., Голоти Л.О., секретар Кулішко Б.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 05 січня 2026 року, ухвалене суддею Роздорожною А.Г., повне рішення складено 15 січня 2026 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області про встановлення факту, визнання права власності за набувальною давністю та визнання права на завершення приватизації земельної ділянки,
встановив:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила:
- встановити факт належності її батьку ОСОБА_2 архівного витягу від 11 квітня 2025 року №01-15-273 з рішення 19-ої сесії 5 скликання Пеньківської сільської Ради народних депутатів від 23 вересня 2009 року «Про внесення змін та доповнень до рішень 5 сесії 21 скликання від 28 грудня 1993 року, 16 сесії 21 скликання від 19 березня 1994 року…«Про передачу земельних ділянок у приватну власність», яким визнано дійсним: передати безкоштовно у власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, для ведення особистого селянського господарства відповідно площ земельних ділянок до цільового призначення згідно із додатком до рішення 16 сесії 21 скликання від 19 березня 1994 року, в якому за порядковим номером/пунктом «83» зазначено ОСОБА_2 – загальна площа – 0,06 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку – 0,06 га по АДРЕСА_1 ;
- визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 80,7 кв.м, житлова площа 52,3 кв.м, опис: житловий будинок позначений на плані літерою «А», прибудова «а», ґанок «а1», підвал під прибудовою «а2», гараж «А1», літня кухня з підвалом «Б», вхід в підвал «б», прибудова «б1», хвіртка №1, ворота №2, огорожа №3, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 ;
- визнати за нею право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,06 га по АДРЕСА_1 , яка знаходиться в межах населеного пункту с. Пеньківка на території Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, з правом отримання документа про право власності на дану земельну ділянку на своє ім`я, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько – ОСОБА_2 , який на день смерті постійно проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 . Після смерті батька залишилось спадкове майно, яке складається, в тому числі, із 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та із права на частину присадибної земельної ділянки, які знаходяться по АДРЕСА_2 . 
Позивач вказує, що вона є єдиною спадкоємицею майна свого батька за законом. Вона вже оформила право власності на 1/2 частину вказаного будинку. Право власності на 1/2 частки житлового будинку батько позивача набув при поділі даного будинку на підставі рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 21 березня 1984 року з ОСОБА_3 . Таким чином право власності на іншу 1/2 частку житлового будинку належить ОСОБА_3 .. Факт відокремленої власності батька та ОСОБА_3 на домоволодіння підтверджується даними особових рахунків погосподарських книг.
У червні 1986 року ОСОБА_3 разом із своїми доньками вибула до росії. Тому з цього часу всім будинком займався і утримував його тільки її батько, а після його смерті займається вона.
ОСОБА_3 на виконання доручення Шаргородського районного суду Вінницької області в іншій справі у Богучанському районному суді красноярського краю росії 15 липня 2009 року пояснила, що в будинку по АДРЕСА_1 вона не проживає понад 20 років. З її колишнім покійним чоловіком, тобто її батьком, у неї була домовленість, що він буде підтримувати її частину будинку у відповідному стані для їх дітей. Сама вона фінансової допомоги на будинок не направляла і ремонт не здійснювала, цим займався ОСОБА_2 , вважала спадкоємцями спадщини ОСОБА_2 їх двох дочок. З того часу пройшло понад 16 років, але ні ОСОБА_3 , ні її дочки спадщини не приймали, житловим будинком та присадибною земельною ділянкою не переймалися. 
Крім не вирішення питання з іншою частиною житлового будинку, залишається невирішеним питання частини присадибної земельної ділянки, приватизацію якої розпочав за життя її батько у 1994 році.
Помилка у написанні по батькові ОСОБА_2 в архівному витязі від 11 квітня 2025 року з рішення сільської ради перешкоджає позивачу подати документи для узаконення присадибної земельної ділянки. З метою завершення розпочатої батьком приватизації його присадибної земельної ділянки орієнтовною площею 0,06 га за вказаним вище будинком ї необхідність у визнанні за нею права на завершення приватизації земельної ділянки.
Заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 05 січня 2026 року позов задоволено частково.
Встановлено юридичний факт, що архівний витяг від 11 квітня 2025 року за №01-15-273 з рішення 19-ої сесії 5 скликання Пеньківської сільської Ради народних депутатів від 23 вересня 2009 року «Про внесення змін та доповнень до рішень 15 сесії 21 скликання від 28 грудня 1993 року, 16 сесії 21 скликання від 19 березня 1994 року, 2 сесії 22 скликання від 15 вересня 1994 року, 4 сесії 22 скликання від 19 травня 1995 року, 12 сесії 22 скликання від 9 вересня 1997 року, 19 сесії 22 скликання від 20 лютого 1998 року, 2 сесії 23 скликання від 13 червня 2001 року, 18 сесії 3 скликання від 22 листопада 2001 року, 12 сесії 22 скликання від 9 вересня 2001 року, 1 сесії 4 скликання від 17 квітня 2002 року» «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», яким визнано дійсним передати безкоштовно у власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд для ведення особистого селянського господарства відповідно площ земельних ділянок до цільового призначення згідно з додатками, де у додатку до рішення 16 сесії 21 скликання від 19 березня 1994 року під №83 значиться « ОСОБА_2 (так в документі) – загальна площа -0,06 га для будівництва та обслуговування житлового будинку – 0,06 га по АДРЕСА_1 » – належить ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Жмеринка Вінницької області.
Визнано за ОСОБА_1 право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,06 га по АДРЕСА_1 , яка знаходиться в межах населеного пункту с. Пеньківка на території Мурафської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Жмеринка Вінницької області.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Судові витрати залишено за позивачкою.
Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у відмовленій частині та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов в цій частині та визнати за нею право власності за набувальною давністю на частину житлового будинку.
У скарзі вказує, що судом не зазначено, які із зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України підстав нею та чи її батьком, як власниками 1/2 частини будинку, були порушенні при набутті права власності на іншу частину того ж будинку. Наявність у матеріалах справи копії правовстановлюючого документу на 1/2 частину будинку за ОСОБА_3 свідчить про правомірність набуття нею права власності на частину будинку, яка біля сорока років знаходиться без належного з її сторони догляду та догляду батьком, яким помер біля двадцяти років тому. Інші підстави, зазначені судом в рішенні з посиланням на практику Верховного Суду, не обмежують її право на майно за набувальною давністю. 
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про встановлення юридичного факту та про визнання права на завершення приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 не оскаржується, а відтак рішення суду в цій частині в силу ч.1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Пеньківка Шаргородського району Вінницької області. Батьком позивачки записаний ОСОБА_2 , а матір`ю – ОСОБА_4 (а.с.11, 12, 64, 66).
Згідно копії свідоцтва про смерть, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Жмеринка Вінницької області (а.с.13, 61).
Відповідно до копії витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №8413067 від 09 лютого 2007 року, Шаргородською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с.14, 62 на звороті).
Згідно копії свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 20 грудня 1990 року, 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 (а.с.15 ,68).
Відповідно до копії витягу з рішення №38 2 сесії 7 скликання Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 10 грудня 2015 року «Про перейменування вулиць», вирішено перейменувати вул. Фрунзе в селі Пеньківка на вул. Весела (а.с.16).
Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 квітня 2023 року, спадкоємицею зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його донька ОСОБА_1 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 1/2 (однієї другої) частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 та розташованого на присадибній земельній ділянці, що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва на право особистої власності на домоволодіння (а.с.17, 78).
Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав №330701561 від 29 квітня 2023 року, позивачці на праві спільної часткової власності належить 1/2 житлового будинку з погосподарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_2 (а.с.20).
Відповідно до копії погосподарської книги, за особовим рахунком № НОМЕР_1 станом на 1986 рік проживали ОСОБА_3 , 1953 року народження, яка була головою домогосподарства, а також її доньки – ОСОБА_5 , 1971 року народження, та ОСОБА_6 , 1980 року народження (а.с.31).
Згідно з копією погосподарської книги, за особовим рахунком № НОМЕР_2 проживав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який був головою домогосподарства (а.с.32).
Відповідно до копії погосподарської книги, за особовим рахунком № НОМЕР_1 станом на 1991 рік проживала ОСОБА_3 , 1953 року народження, яка була головою домогосподарства (а.с.33).
Згідно з копією довідки №69/02-02/3, виданої 07 березня 2025 року Пеньківським старостинським округом №3, згідно погосподарської книги (1986-1990 роки) №8 особового рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_3 , листопад 1953 року народження, разом з своїми дітьми - дочкою ОСОБА_5 , травень 1971 року народження, та дочкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вибула з місця реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , в червні 1986 року. Згідно з погосподарською книгою (1991-1995 роки) №16 особовий рахунок № НОМЕР_3 вибула до м. архангельськ, згідно погосподарської книги (1996-2000 року) №18 особовий рахунок № НОМЕР_4 вибула м. архангельськ (а.с.34).
Відповідно до копії свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння від 20 грудня 1990 року, 1/2 частина житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 (а.с.35).
Згідно копії довідки №51, виданої 10 лютого 2023 року Комунальним підприємством «Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», згідно архівних даних, 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20 грудня 1990 року, виданого Пеньківською сільською радою, на підставі рішення Шаргородської районної ради № 244 від 22 жовтня 1987 року, зареєстровано в КП МБТІ 21 грудня 1990 року за №594; 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20 грудня 1990 року, виданого Пеньківською сільською радою, на підставі рішення Шаргородської районної ради № 244 від 22 жовтня 1987 року, зареєстровано в КП МБТІ 21 грудня 1990 року за №594. Власники станом на 31 грудня 2012 року не змінювалися (а.с.36, 69).
Згідно з копіями матеріалів доручення іноземного суду про здійснення окремих процесуальних дій від 12 грудня 2008 року, встановлено, що на виконання судового доручення Шаргородського районного суду Вінницької області богучанським районним судом красноярського краю було проведено судове засідання, у ході якого здійснено вручення процесуальних документів та отримано пояснення ОСОБА_7 і ОСОБА_3 щодо обставин смерті ОСОБА_2 , строків прийняття спадщини після його смерті, місця проживання спадкоємців, а також наявності спору між сторонами щодо права спільної власності на житловий будинок (а.с.37-39). Так ОСОБА_3 визнала, що в її власності знаходиться 1/2 частина вказаного будинку, однак вона в ньому не проживає більше 20 років. З покійним ОСОБА_2 в неї була усна домовленість, що він буде підтримувати весь будинок в належному стані для їхніх дітей. 
Оскільки ОСОБА_3 впродовж значного проміжку часу у своїй частині будинку не проживає, вибула за межі України та житловим будинком не цікавиться, а ОСОБА_1 після смерті батька займається утриманням всього будинку та присадибної земельної ділянки, остання звернулася до суду із позовною вимогою про визнання за нею права власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності, як добросовісність заволодіння майном.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 15 листопада 2022 року у справі №293/1061/21 (провадження №61-4347св22) та від 15 червня 2023 року у справі №359/8844/20 (провадження №61-5539св23).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи встановив, що власник спірної 1/2 частки будинку є конкретно визначеним, його право власності підтверджене належними правовстановлюючими документами та не припинене у встановленому законом порядку.
Суд першої інстанції зазначив, що обставини фактичного проживання, утримання будинку, здійснення ремонтних робіт або відсутність користування майном іншим співвласником самі по собі не є підставою для припинення права власності та не породжують автоматичного переходу права власності за набувальною давністю. Володіння позивачкою спірною часткою будинку не може вважатися заволодінням «чужим майном» у розумінні статті 344 ЦК України, оскільки будинок перебуває у режимі спільної часткової власності, а фактичне користування об`єктом здійснюється в межах співвласності, що виключає застосування інституту набувальної давності. Власник майна проживає на території рф, щодо якої в України відсутні будь-якій зносини у зв`язку з військовою агресією. Дана особа не була жодним чином залучена до участі в цій справі та об`єктивно не може захищати своє право власності. Відтак, визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю на належну ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_2 призведе до фактичного свавільного позбавлення особи майна.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку за набувальною давністю є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги по суті спору зводяться до того, що співвласник будинку – ОСОБА_3 протягом значного проміжку часу не цікавиться спірним майном, не утримує його, у зв`язку з чим відбувається його руйнування через відсутність врегульованого вирішення питання з його власником.
Проте, вказані обставини самі по собі не можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності на таке майно, оскільки за набувальною давністю можна набути право власності на майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено, а позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником, що відповідає судовій практиці Верховного Суду, яка й була врахована судом першої інстанції. 
Суд першої інстанції також правильно відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що внаслідок фактичного проживання та утримання спірного майна вона набула право власності на нього за правилами набувальної давності, оскільки такі доводи суперечать положенням ЦК України. 
ОСОБА_1 знала, що спірне майно належить ОСОБА_3 , воно не вибувало із її володіння, а тривале користування ним не породжує право власності позивача на нього за правилами набувальної давності.
Наведені позивачем підстави набуття права на спірне майно, на які вона посилається в обґрунтування вимог позову, виключають можливість задоволення позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю, однак, в рішенні суду не зазначено, які із зазначених підстав нею чи її батьком, як власниками половини житлового будинку були порушенні при набутті права власності на іншу половину будинку. 
Вказані доводи не беруться апеляційним судом до уваги, адже суд першої інстанції, згадуючи ст. 344 ЦК України як основну норму права, яка регулює спірні правовідносини, керувався також висновками Великої Палати Верховного Суду, які згадувалися вище, що є обов`язковим до використання в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Тобто навіть при наявності всіх необхідних умов, набувальна давність не може бути застосована, якщо особа володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власник.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач знає, хто власник, і що власник за домовленістю зі спадкодавцем ОСОБА_2 домовилася, що останній буде користуватися її нерухомим майном, яке в подальшому буде залишене дітям, в тому числі дітям власника іншої 1/2 частини будинку (матеріали окремого доручення – пояснення власниці та її дочки).
Фактично апелянт не спростував жодного висновку суду першої інстанції в частині цих позовних вимог. 
Встановивши фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела всіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, які є необхідним для набуття права власності 
Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Заочне рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 05 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 квітня 2026 року.
Головуючий Т.Б. Сало
Судді О.Ю. Береговий
Л.О. Голота