СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2026 року м. Харків Справа № 922/2153/23 
Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Жельне С.Ч., суддя Тихий П.В. , суддя Плахов О.В.
за участю секретаря судового засідання Федорової Т.О. 
за участю представників сторін,
позивача – Шолтояну А.В.; 
відповідача – Таш`ян Р.І;
третіх осіб – не з`явились; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Енергопромзв`язок” (вх. №332Х) 
на рішення господарського суду Харківської області від 21.01.2026 у справі № 922/2153/23, ухвалене в приміщенні господарського суду Харківської області (суддя Аріт К.В.), повний текст якого складено 02.02.2026
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Торговий будинок “Новаагро Україна”, місто Харків 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Енергопромзв`язок”, місто Харків 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Харківська міська рада, місто Харків
Товариство з обмеженою відповідальністю “Аквілон ХХІ”, місто Харків 
про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, 

ВСТАНОВИВ:
Рішенням господарського суду Харківської області від 21.01.2026 у справі позов задоволено повністю; зобов`язано ТОВ “Енергопромзв`язок” усунути перешкоди в користуванні Товариством з обмеженою відповідальністю “Новаагро Україна” земельною ділянкою з кадастровим номером 6310136600:01:022:0028 шляхом знесення паркану, який порушує права позивача на вільне користування майном, яке знаходиться у його власності, що полягає у неможливості заїзду на земельну ділянку позивача транспортних засобів, зокрема екстрених служб; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “Енергопромзв`язок” на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Новаагро Україна” 2684,00 грн судового збору та витрати на проведення експертизи в розмірі 70048,40 грн.
Товариство з обмеженою відповідальністю “Енергопромзв`язок” з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Східного апеляційного господарського суду через систему “Електронний суд” з апеляційною скаргою в електронній формі, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.01.2026 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Здійснити розподіл судових витрат, понесених відповідачем під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції не встановив наявності у позивача права проїзду через спірну територію, не з`ясував факту порушення такого права саме відповідачем, не перевірив ефективність обраного способу захисту та не врахував вплив прийнятого рішення на права та інтереси інших осіб.
На думку апелянта, позивачем не доведено існування у нього належним чином оформленого права проїзду, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які документи, що підтверджують погодження організації дорожнього руху чи надання дозволу на відповідний заїзд. При цьому апелянт наголошує, що будівля позивача не введена в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, а отже, позивач не набув права на використання об`єкта, у тому числі щодо організації під`їзду до нього.
Крім того, апелянт зазначає, що позивач, набуваючи право власності на спірну будівлю, був обізнаний про відсутність необхідних дозвільних документів та, відповідно, прийняв на себе ризики, пов`язані з її використанням.
Апелянт також стверджує, що позивач фактично користувався територією, яка у подальшому була передана відповідачеві в оренду, без належних правових підстав, тоді як договір оренди земельної ділянки відповідача не містить жодних обмежень чи сервітутів на користь позивача.
Окремо апелянт звертає увагу, що позивач фактично використовує дві земельні ділянки як єдиний масив, при цьому одна з них використовується без чинних правовстановлюючих документів, а розташування паркану позивача не відповідає межам належних йому земельних ділянок, що, за твердженням апелянта, і є причиною ускладнення проїзду.
Разом з тим, апелянт наполягає на тому, що у позивача наявний альтернативний виїзд, яким він фактично користується, зокрема через ворота між суміжними будинками, що підтверджується відповідями органів місцевого самоврядування та ДСНС, які свідчать про можливість проїзду, у тому числі спеціального транспорту.
Заявник апеляційної скарги, також, зазначає, що земельні ділянки сторін не межують між собою безпосередньо, а між ними розташована земельна ділянка комунальної власності, що виключає можливість вважати відповідача особою, яка перешкоджає доступу позивача до його майна.
Крім того, апелянт вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки у разі необхідності користування чужою земельною ділянкою мав звернутися з вимогою про встановлення земельного сервітуту, а не вимагати знесення паркану.
Спірний проїзд проходить через територію ботанічної пам`ятки природи місцевого значення «Чорноглазівські дуби», на якій законодавством заборонено проїзд механічних транспортних засобів, а тому задоволення позову порушує вимоги природоохоронного законодавства та інтереси територіальної громади.
Додатково апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим доказам, зокрема документам, які підтверджують статус відповідної території як об`єкта природно-заповідного фонду, а також пов`язаним з цим обмеженням її використання.
Щодо доказової бази, апелянт вказує, що висновок судової експертизи, покладений в основу рішення, є неповним та суперечливим, оскільки експертами не досліджено всі обставини, зокрема не надано оцінки розташуванню паркану позивача, не встановлено наявність альтернативних шляхів доступу, не враховано правовий режим спірної території, а також допущено відступ від поставлених судом питань.
Апелянт також звертає увагу, що під час проведення експертизи було порушено процесуальні права відповідача, оскільки його представників не було належним чином повідомлено про проведення огляду на місці.
У зв`язку з наведеним апелянт зазначає про безпідставну відмову суду першої інстанції у призначенні додаткової експертизи, необхідної для повного з`ясування обставин справи. 
Окрім того, до матеріалів апеляційної скарги апелянтом подано клопотання про призначення додаткової експертизи, в якому апелянт просить призначити у справі додаткову комплексну земельно-технічну та будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручити іншому експерту (експертам) Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса “Міністерства юстиції України (вулиця Золочівська, 8A, м. Харків, 61177); на вирішення експерта (експертів) поставити наступні питання: Чи огороджує паркан ТОВ “Новаагро Україна” земельні ділянки з кадастровими номерами 6310136600:01:022:0028 та 6310136600:01:022:0030?; Чи межують між собою земельні ділянки з кадастровими номерами 6310136600:01:022:0028 та 6310136600:01:022:0030? Чи розмежовані вони між собою парканом, огородою або іншою перешкодою?; Чи відповідає фактичне розташування паркану, що огороджує земельні ділянки з кадастровими номерами 6310136600:01:022:0028 та 6310136600:01:022:0030, відносно меж цих земельних ділянок в правовстановлюючих документах та технічній документації із землеустрою? Якщо ні, то в чому полягають невідповідності?; Чи є у ТОВ “Новаагро Україна” технічна та правовстановлююча документація на земельну ділянку з кадастровим номером 6310136600:01:022:0030?; Чи розташовані на земельних ділянках з кадастровими номерами 6310136600:01:022:0028 та 6310136600:01:022:0030 будівлі, споруди або інші об`єкти нерухомості і якщо так, кому вони належать і чи введені вони до експлуатації?; Чи є в користувача земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:01:022:0028 можливість здійснювати проїзд від вулиці Чорноглазівській (колишня Маршала Бажанова) до земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:01:022:0028 через земельну ділянку з кадастровим номером 6310136600:01:022:0030?; Чи пролягатиме проїзд від земельної ділянки кадастровий номер 6310136600:01:022:0028 до вул. Чорноглазівській (колишня Маршала Бажанова) у м. Харкові по території Ботанічної пам`ятки природи місцевого значення “Чорноглазівські дуби”; витрати на проведення експертизи до вирішення спору покласти на відповідача.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддею – доповідачем у справі визначено суддю Жельне С.Ч. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Жельне С.Ч., суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Енергопромзв`язок”  на рішення   господарського суду Харківської області від 21.01.2026 року у справі № 922/2153/23; учасникам справи встановлено строк - не пізніше 15 днів з моменту вручення даної ухвали, протягом якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, з доказами надсилання його апелянту; призначено справу № 922/2153/23 до розгляду на "18" березня 2026 о 12:30 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, зал судового засідання №132; витребувано з господарського суду Харківської області матеріали справи № 922/2153/23.
25.02.2026 на адресу суду з господарського суду Харківської області надійшли матеріали справи № 922/2153/23.
05.03.2026 на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін; надати ТОВ «НОВААГРО УКРАЇНА» можливість протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду довести розмір фактично понесених судових витрат у зв`язку із апеляційним розглядом справи та залучити до матеріалів справи докази таких витрат.
В обґрунтування своєї правової позиції позивач зазначає на таке.
Жоден із наведених відповідачем документів не спростовує ключового встановленого факту - огорожа розміщена поза межами його земельної ділянки та створює перешкоди у користуванні майном позивача. Позивач вважає, що експерт в повному обсязі відповів на поставлені питання, що мають значення для вирішення справи по суті, а отже додаткова експертиза не має значення для вирішення спору по суті. Твердження апелянта про припинення права оренди є необґрунтованим, чинне право оренди позивача не припинене у встановленому законом порядку, а отже підлягає судовому захисту. Порушення має триваючий характер, оскільки паркан не демонтований і станом на момент розгляду справи перешкоди продовжують існувати. Рішення містить чіткий спосіб захисту - усунення перешкод шляхом знесення паркану, який перекриває проїзд. Жодні посилання відповідача ані на ботанічну пам`ятку природи «Чорноглазівські дуби», ані на укладені договори, ані на гіпотетичні альтернативні шляхи доступу, ані на можливість встановлення сервітуту не надають йому права встановлювати огорожу за межами своєї земельної ділянки та обмежувати права інших землекористувачів. Правовий режим охорони пам`ятки природи не передбачає і не може передбачати права суб`єкта господарювання самовільно виходити за межі відведеної земельної ділянки та створювати перешкоди у користуванні майном третіх осіб. Саме питання відповідності огорожі межам земельної ділянки відповідача та факт створення перешкод у доступі до майна позивача і були предметом дослідження суду першої інстанції
17.03.2026 на адресу суду від відповідача надійшло клопотання про поновлення строку на подання письмових доказів, в якому відповідач просить поновити процесуальний строк на подання письмових доказів та прийняти до розгляду в якості письмових доказів документи, що додаються до клопотання.
Обґрунтовуючи зазначене клопотання про поновлення строку на подання письмових доказів апелянт зазначає наступне.
Рішенням Харківської міської ради від 26.02.2026 № 1026/26 було затверджено документацію з землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на якій розташована зазначена ботанічна пам`ятка.
Земельна ділянка була сформована як об`єкт цивільних прав, їй присвоєно кадастровий номер 6310136600:01:022:0054. Зазначені обставини підтверджуються копією рішення Харківської міської ради, витягом з ДЗК та копією проєкту землеустрою, які просить долучити до матеріалів справи апелянт. 
Апелянт зазначає, що у даному випадку неможливість подання доказів до суду першої інстанції полягає в тому, що на час розгляду справи зазначені документи ще були відсутні у відповідача, оскільки знаходились на затверджені у Харківській міській раді, і були передані вже після ухвалення рішення судом першої інстанції. 
Судова колегія, розглянувши в судовому засіданні 18.03.2026 клопотання апелянта про поновлення строку на подання письмових доказів, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Відтак, статтею 119 Господарського процесуального кодексу України не передбачено конкретного переліку обставин, що відносяться до поважних і можуть бути підставою для поновлення пропущеного процесуального строку. Отже, у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його поновлення, та має зробити мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку, встановити чи є такий строк значним та чи поновлення такого строку не буде втручанням у принцип юридичної визначеності.
Питання про поважність причин пропуску процесуального строку в розумінні статті 86 Господарського процесуального кодексу України вирішується судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на приписи процесуального закону встановлення поважності (неповажності) причин пропуску процесуального строку належить до дискреційних повноважень суду апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частина 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Стаття 269 Господарського процесуального кодексу України визначає межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Чинне процесуальне законодавство не передбачає можливості або права суду апеляційної інстанції здійснювати повторний перегляд справи на підставі доказів, які не були предметом дослідження під час розгляду справи у суді першої інстанції. Тобто, суд апеляційної інстанції обмежений у прийнятті додаткових доказів, які вправі приймати лише за умови, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.
У постанові Верховного Суду від 09.12.20220 у справі № 924/232/18 зазначено, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів (аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 911/3250/16, від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 06.03.2019 у справі № 916/4692/15, від 11.09.2019 по справі № 922/393/18).
Відтак, відсутні підстави для долучення до матеріалів справи нових додаткових доказів у справі. У зв`язку з цим колегія суддів не приймає надані відповідачем нові докази на стадії апеляційного перегляду та розгляд справи здійснює без їх врахування.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2026 оголошено перерву у розгляді справи № 922/2153/25 до 08.04.2026  о 12:30 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, зал засідань №132.
06.04.2026 на адресу суду від відповідача надійшло клопотання, в якому він просив долучити до матеріалів справи постанови Верховного Суду та повторно розглянути клопотання відповідача про призначення експертизи.
Окрім того, судова колегія, розглянувши клопотання апелянта про призначення у справі додаткової комплексної земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи, дійшла висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на таке.
Відповідно до частин 1-3 статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Згідно з частинами 1, 3 та 4 статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла того об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Спеціальні знання це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.
Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
Отже, експертиза призначається судом у випадку необхідності встановлення фактів (обставин), дані про які вимагають спеціальних знань, та які мають суттєве значення для правильного вирішення спору по суті. При цьому господарський суд самостійно визначає, чи є у нього необхідність у спеціальних знаннях і, відповідно, призначення для цього експертизи, чи такої необхідності немає і суд може вирішити спір на підставі інших доказів, поданих у справі.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Харківської області від 04.07.2023 провадження у справі №922/2153/23 було зупинено, у зв`язку з призначенням судової земельно-технічної експертизи.
07.10.2024 представник позивача звернувся до господарського суду Харківської області з заявою, в якій просив суд, з урахуванням клопотання експерта, змінити вид експертизи № 21477 в межах справи № 922/2153/23 на комплексну земельно-технічну та будівельно-технічну експертизу, та на вирішення експерта поставити питання, визначені в клопотанні.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.10.2024 року задоволено клопотання експерта від 06.08.2024 щодо зміни виду експертизи та уточнення поставлених експертові питань при проведенні експертизи № 21477, змінено вид призначеної судової земельно-технічної експертизи у справі № 922/2153/23 на комплексну земельно-технічну та будівельно-технічну експертизи, провадження у справі №922/2153/23 було зупинено.
Протокольною ухвалою господарського суду Харківської області від 19.11.2025 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про призначення додаткової експертизи. 
Судова колегія зазначає, що додаткова експертиза призначається судом після розгляду ним висновку первинної експертизи, якщо виявиться, що неможливо усунути неповноту або неясність висновку в судовому засіданні, заслухавши експерта.
Висновок експерта визнається неповним, якщо досліджено не всі надані йому об`єкти або не дано вичерпних відповідей на всі поставлені перед експертом питання. До проведення таких експертиз у разі потреби залучаються фахівці, що не працюють у державних спеціалізованих установах, у тому числі працівники інших установ, органів виконавчої влади тощо. Висновок експерта визнається неясним, якщо він викладений нечітко або має непевний, неконкретний характер.
Згідно з частиною 1 статті 107 Господарського процесуального кодексу України неповнота експертного висновку є достатньою підставою для призначення додаткової експертизи у справі.
В ухвалі про призначення додаткової експертизи необхідно чітко зазначити, які саме висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини зумовили необхідність розширення експертного дослідження. Така судова експертиза може призначатись як з ініціативи суду, так і за клопотанням учасників судового процесу, а її проведення може бути доручено тому ж або іншому експерту.
Так, наданий у справі висновок експерта є повним, містить відповіді на всі поставлені судом питання та не визнаний судом таким, що є неясним або суперечливим.
Заявлене апелянтом клопотання фактично спрямоване не на усунення недоліків експертного висновку, а на повторне дослідження тих самих обставин справи, що вже були предметом експертного дослідження, що суперечить правовій природі додаткової експертизи.
Зі змісту заявленого клопотання слідує, що заявником не наведено конкретних обставин, які свідчили б про неповноту або неясність висновку експерта, а лише висловлено незгоду з його результатами, що саме по собі не є підставою для призначення додаткової експертизи.
Питання, які пропонується поставити на вирішення експерта, або вже були предметом дослідження під час проведення первинної експертизи, або не стосуються предмета доказування у справі, або можуть бути встановлені судом на підставі наявних у справі доказів без залучення спеціальних знань.
З матеріалів справи вбачається, що на стадії призначення первинної експертизи учасникам справи було надано можливість сформулювати питання до експерта, однак відповідним процесуальним правом відповідач не скористався, що виключає можливість надалі усувати власну процесуальну пасивність шляхом ініціювання додаткової експертизи.
Окрім того, під час розгляду справи судом було забезпечено можливість заслухати пояснення експерта щодо наданого висновку, що виключає наявність його неясності чи неповноти.
Судова колегія зазначає, що призначення додаткової експертизи за відсутності передбачених законом підстав призведе до безпідставного затягування розгляду справи, що суперечить засадам розумності строків судового розгляду та ефективності судового захисту.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що експертиза не може використовуватись як засіб заміни обов`язку сторони доводити обставини, на які вона посилається, та не є інструментом для пошуку доказів на підтвердження правової позиції сторони.
З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що клопотання апелянта про призначення додаткової експертизи є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Представник відповідача в судовому засіданні 08.04.2026 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити. Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін.
Представники третіх осіб в судове засідання 08.04.2026 не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку процесуальних документів до Електронного кабінету; явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась. 
Відповідно до частини п`ятої статті 6 Господарського процесуального кодексу України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС) у порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Оскільки явка представників учасників судового процесу в судове засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення позивачів, відповідачів та третіх осіб про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників третіх осіб. 
Відповідно до приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (частина 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).
Судом першої інстанції встановлено такі обставини справи.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28.11.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий будинок «Новаагро Україна» на підставі свідоцтва серії та номер: р.№3098 від 28.11.2017 набуло у власність нежитлову будівлю літ. “Б-3” загальною площею 649,1м2, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Бажанова Маршала, 5, про що внесено відповідний запис.
Наразі нова назва вулиці Маршала Бажанова - вулиця Черноглазівська.
Позивач зазначає, що нерухоме майно знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером: 610136600:01:022:0028, площею 0,1109 га (надалі за текстом- земельна ділянка), яка орендується останнім на умовах, передбачених договором оренди землі від 28.12.2004 № 66244/04. Право оренди перейшло до позивача відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України, статті 120 Земельного кодексу України та статті 7 Закону України «Про оренду землі» внаслідок реєстрації права власності на нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці по вул. Маршала Бажанова, 5 у м. Харкові, загальною площею 0,1109 га.
Суміжною із земельною ділянкою позивача є земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: місто Харків, вулиця Маршала Бажанова, 11, загальною площею 0,7812 га з кадастровим номером 6310136600:01:022:0052. Земельна ділянка відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно була передана 03 грудня 2019 Харківської міською радою в оренду ТОВ «ЕНЕРГОПРОМЗВ`ЯЗОК» до 16 жовтня 2022.
Позивач посилається на те, що з вересня 2020 ТОВ «ЕНЕРГОПРОМЗВ`ЯЗОК» почало здійснювати будівництво багатоквартирного житлового будинку з підземним гаражем, а саме будівництво житлового комплексу “Брюссель”, генеральним підрядником яких є ТОВ «АКВІЛОН ХХІ».
У зв`язку із будівництвом житлового комплексу «Брюссель», ТОВ «ЕНЕРГОПРОМЗВ`ЯЗОК» та ТОВ «АКВІЛОН ХХІ» облаштували огорожу вздовж будівельного майданчика у територіальних межах належної ТОВ «НОВААГРО Україна» нежитлової будівлі з перекриттям дороги, яка слугує проїздом до будівлі.
За твердженнями позивача, внаслідок встановлення вищевказаного паркану останній позбувся права в повному обсязі використовувати надану йому в оренду земельну ділянку, адже наразі доступ для заїзду автомобільним транспортом до належної йому ділянки та нерухомого майна заблоковано встановленим ТОВ «ЕНЕРГОПРОМЗВ`ЯЗОК» та ТОВ «АКВІЛОН ХХІ» парканом, що перешкоджає позивачу користуватись належною йому на праві оренди земельною ділянкою та нерухомим майном, яке належить позивачу на праві власності.
Відповідно до інформації з інтернет ресурсів будівництво ЖК «Брюссель» призупинено, термін такого призупинення не визначений.
Таким чином, позивач вказує, що строк закінчення будівельних робіт не вказано, у зв`язку з чим, перешкоди, які створенні внаслідок встановлення паркану, можуть існувати невизначений термін, адже розблокування проїзду так і не відбулось.
Адвокатським об`єднанням, яке представляє інтереси позивача, було надіслано адвокатський запит до Харківської міської ради щодо договору оренди земельної ділянки, укладеного між Харківською міською радою та ТОВ «ЕНЕРГОПРОМЗВ`ЯЗОК».
У відповідь отримано лист від Харківської міської ради № 1621/0/3-23 від 07.02.2023, в якому вказано, що між Харківською міською радою та ТОВ «ЕНЕРГОПРОМЗВ`ЯЗОК» укладений договір оренди землі на земельну ділянку з кадастровим номером 6310136600:01:022:0052, строком до 16.10.2022.
Додаткові угоди до вказаного договору оренди не укладались. Земельна ділянка ТОВ «ЕНЕРГОПРОМЗВ`ЯЗОК» не поверталась, договір оренди землі є чинним.
Отже, перешкоди у вигляді паркану можуть існувати ще невизначений час та заважати позивачу вільно користуватись його майном, оскільки будівництво не продовжується і земельна ділянка з оренди не повертається.
Обґрунтовуючи позов, позивач вказує, що встановлення паркану відповідача порушує не тільки правила добросусідства, а й протипожежні правила. Встановлення паркану в такий спосіб перешкоджає аварійним та екстреним службам під`їхати до нерухомого майна, що знаходиться на орендованій земельній ділянці ТОВ «НОВААГРО Україна». Наразі в період воєнного стану та під постійними обстрілами міста Харкова з боку РФ, порушення протипожежних правил в такий спосіб, як самовільне встановлення паркану, який перешкоджає доступ для заїзду до нерухомого майна та земельної ділянки є недопустимим.
В позові зазначено, що до встановлення паркану, ТОВ «НОВААГРО Україна» мало вільний доступ до заїзду на транспорті до земельної ділянки. Іншого способу потрапити до земельної ділянки немає.
ТОВ «НОВААГРО Україна» зверталось до ТОВ «ЕНЕРГОПРОМЗВ`ЯЗОК» з вимогою усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка перебуває в оренді за адресою: місто Харків, вулиця Маршала Бажанова, 5 з кадастровим номером - 6310136600:01:022:0028 шляхом знесення побудованої бетонної огорожі, яка перешкоджає ТОВ «НОВААГРО Україна» під`їжджати до нерухомого майна, що знаходиться на орендованій земельній ділянці.
Проте, відповіді не отримало, ніяких дій по розблокуванню проїзду також не було здійснено.
Отже, позивач вважає, що відповідне встановлення паркану з боку відповідача створює ТОВ «НОВААГРО Україна» перешкоди для користування земельною ділянкою, що знаходиться в оренді у позивача з кадастровим номером: 6310136600:01:022:0028, площею 0,1109 га, які полягають у неможливості в`їзду та виїзду транспортних засобів позивача, аварійних та екстрених служб, адже відповідач фактично на свій розсуд порушуючи усі правила добросусідства встановив паркан без погодження з позивачем на заблокування проїзду на його земельну ділянку.
Висновком експерта №21477/8742 від 29.08.2025 за результатами проведення судової комплексної земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи, надано відповідь на питання, поставлені експерту, а саме:
« 1) Фактичне розташування паркану, що огороджує земельну ділянку з кадастровим номером 63101366:01:022:0052, надану для будівництва ЖК «Брюссель», не співпадає з межами цієї земельної ділянки відносно правовстановлюючих документів, відомості якої внесено до Державного земельного кадастру. Площа не співпадіння складає 15,9886 м2 (0,0016 га).
2) В орендатора земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:01:022:0028 відсутня можливість фактично здійснювати проїзд (в тому числі для пожежних машин) від вул. Маршала Бажанова (Черноглазівська) по наявному раніше шляху до нежитлової будівлі, що знаходиться в його власності та розташована на цій земельній ділянці за адресою: м Харків, вул. Маршала Бажанова (Черноглазівська), 5-Б. Визначити можливість здійснювати проїзд в будь-який інший спосіб не уявляється можливим з причин, вказаних у дослідженні.
3) Раніше, до надання в оренду земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:01:022:0052 для будівництва ЖК «Брюссель», в орендатора земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:01:022:0028 була можливість здійснювати проїзд (в тому числі для пожежних машин) від вул. Маршала Бажанова (Черноглазівська) до нежитлової будівлі, що знаходиться в його власності та розташована на цій земельній ділянці за адресою: м.Харків, вул.Маршала Бажанова (Черноглазівська), 5-Б.»
Наведені обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Харківської області, в якому він просив зобов`язати усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою.
21.01.2026 господарським судом Харківської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.
Заслухавши доповідь головуючого у справі (суддю доповідача), заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія зазначає наступне.
Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За змістом статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою та необхідною умовою для звернення особи до суду із відповідним позовом є наявність порушеного права та охоронюваного законом інтересу особи - позивача у справі і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.
Відповідно до частини 1 статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
З матеріалів справи вбачається, що 28.11.2017 позивач на підставі свідоцтва про право власності серії та номеру р.№ 3098 від 28.11.2017 набув у власність нежитлову будівлю літ. «Б-3» загальною площею 649,1 кв. м, яка розташована за адресою: м.Харків, вул. Маршала Бажанова (наразі - вул.Черноглазівська), 5. Відомості про право власності на зазначене нерухоме майно внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Вказане нерухоме майно розміщене на земельній ділянці з кадастровим номером 6310136600:01:022:0028, площею 0,1109 га, яка перебуває у користуванні позивача на умовах договору оренди землі від 28.12.2004 № 66244/04. 
Право оренди земельної ділянки перейшло до позивача, у зв`язку з набуттям права власності на розташоване на ній нерухоме майно відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України, статті 120 Земельного кодексу України та статті 7 Закону України «Про оренду землі».
Суміжною із земельною ділянкою позивача є земельна ділянка, розташована за адресою: м. Харків, вул. Маршала Бажанова, 11, площею 0,7812 га, з кадастровим номером 6310136600:01:022:0052, яка орендується відповідачем та право користування якою підтверджене належними та допустимими доказами.
З вересня 2020 відповідачем розпочато будівництво багатоквартирного житлового будинку з підземним гаражем - житлового комплексу «Брюссель», генеральним підрядником якого є ТОВ «Аквілон ХХІ».
З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку із здійсненням будівельних робіт, відповідачем та ТОВ «Аквілон ХХІ» було встановлено огорожу вздовж будівельного майданчика, у тому числі в межах території, яка не перебуває в оренді відповідача, і є суміжною до земельної ділянки позивача з перекриттям дороги, яка слугувала проїздом до нерухомого майна позивача, на думку останнього.
Внаслідок встановлення зазначеного паркану доступ для заїзду автомобільного транспорту до земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:01:022:0028 та до розташованого на ній нерухомого майна був заблокований. 
Таким чином, позивач фактично позбавлений можливості повноцінно користуватися земельною ділянкою, наданою йому в оренду, а також належним йому на праві власності нерухомим майном, що підтверджується наданими фотознімками місцевості.
Відповідно до відкритих інформаційних ресурсів будівництво житлового комплексу «Брюссель» призупинено, при цьому строк такого призупинення не визначений. Доказів відновлення будівельних робіт або усунення встановлених перешкод відповідачем не надано.
За таких обставин, встановлені перешкоди у вигляді огорожі можуть існувати невизначений строк, оскільки будівельні роботи фактично не здійснюються, а проїзд до земельної ділянки позивача залишається заблокованим.
Доводи апелянта про те, що господарський суд першої інстанції не встановив наявності у позивача права проїзду через спірну територію, не з`ясував факту порушення такого права саме відповідачем, не перевірив ефективність обраного способу захисту та не врахував вплив прийнятого рішення на права та інтереси інших осіб, відхиляються судовою колегією як безпідставні, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції встановив факт належності позивачу на праві власності нежитлової будівлі, а також факт користування позивачем земельною ділянкою, на якій таке нерухоме майно розташоване, дослідив фактичні обставини блокування під`їзду до вказаного майна встановленим відповідачем парканом та дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на захист від перешкод у користуванні належним йому майном. 
Так само не приймаються аргументи апелянта щодо того, що позивач не довів існування у нього належним чином оформленого права проїзду, оскільки в матеріалах справи відсутні документи щодо погодження організації дорожнього руху чи надання дозволу на відповідний заїзд, оскільки предметом спору у даній справі є не встановлення нового права проїзду чи набуття права користування чужою земельною ділянкою, а усунення перешкод у користуванні належними позивачу земельною ділянкою та нерухомим майном, доступ до яких до встановлення відповідачем спірної огорожі фактично існував та використовувався. За таких обставин відсутність окремого документа про погодження організації дорожнього руху не спростовує факту створення відповідачем перешкод у доступі до майна позивача.
Доводи заявника апеляційної скарги про те, що будівля позивача не введена в експлуатацію у встановленому законом порядку, а отже позивач не набув права на використання об`єкта, у тому числі щодо організації під`їзду до нього, є юридично необґрунтованими, оскільки в межах спору суд не вирішує питання законності набуття права власності на нерухоме майно чи питання введення цього об`єкта в експлуатацію. 
Натомість встановленим є факт наявності у позивача зареєстрованого права власності на будівлю та права користування земельною ділянкою, що є достатнім для звернення з вимогою про усунення перешкод у користуванні таким майном. Обставини введення чи невведення будівлі в експлуатацію не спростовують факту існування перешкод, створених відповідачем. 
Твердження апелянта про те, що позивач, набуваючи право власності на спірну будівлю, був обізнаний про відсутність необхідних дозвільних документів та прийняв на себе відповідні ризики, є оціночні і не впливають на вирішення спору, оскільки не спростовують встановленого факту перешкоджання відповідачем у користуванні майном позивача. Наявність або відсутність у позивача певних ризиків, пов`язаних з придбанням нерухомості, не надає відповідачу права на самовільне блокування під`їзду до неї. 
Посилання апелянта на те, що позивач раніше фактично користувався територією, яка в подальшому була передана відповідачеві в оренду, без належних правових підстав, а договір оренди земельної ділянки відповідача не містить сервітутів чи інших обмежень на користь позивача, також не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Відсутність у договорі оренди відповідача згадок про сервітут або інші обмеження не надає відповідачу права встановлювати огорожу за межами належної йому земельної ділянки та створювати перешкоди у користуванні суміжною земельною ділянкою та розташованим на ній нерухомим майном іншої особи, тим більше за відсутності доказів правомірності такого перекриття. 
Доводи апелянта про те, що позивач фактично використовує дві земельні ділянки як єдиний масив, при цьому одна з них використовується без чинних правовстановлюючих документів, а розташування паркану позивача не відповідає межам належних йому земельних ділянок, що за його твердженням і є причиною ускладнення проїзду, відхиляються судовою колегією, оскільки такі обставини не спростовують установленого у справі факту, що саме встановлений відповідачем паркан перекрив раніше існуючий проїзд до земельної ділянки та будівлі позивача. Крім того, відповідні твердження апелянта не підтверджені належними та допустимими доказами у такому обсязі, який би дозволяв вважати саме дії позивача причиною блокування під`їзду.
Отже, судова колегія погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що позовні вимоги позивача спрямовані на захист порушеного права користування земельною ділянкою шляхом усунення незаконних перешкод, створених відповідачем, та відповідають приписам статей 15, 16, 391 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України.
При цьому, позивач не заявляє вимог про встановлення сервітуту чи набуття права користування чужими земельними ділянками, а наполягає виключно на відновленні законного доступу до власної земельної ділянки, який був порушений внаслідок самовільних дій відповідача.
Стаття 386 Цивільного кодексу України свідчить про те, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Положення статті 391 Цивільного кодексу України визначають, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 103 Земельного кодексу України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).
Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Враховуючи положення законодавства, судова колегія вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є належним, ефективним та пропорційним характеру порушеного права, оскільки спрямований на припинення неправомірних дій та усунення фактичних перешкод у користуванні земельною ділянкою, а не на створення нових правовідносин або отримання прав на чуже майно.
Доводи апелянта про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, оскільки мав звернутися з вимогою про встановлення земельного сервітуту, а не вимагати знесення паркану, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне. 
За змістом статті 16 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України, власник або законний користувач земельної ділянки має право на захист свого права, зокрема шляхом усунення перешкод у користуванні майном.
Обраний позивачем спосіб захисту, а саме зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення огорожі, за своєю правовою природою є негаторним позовом, який спрямований на відновлення порушеного права користування без позбавлення володіння.
При цьому звернення із вимогою про встановлення земельного сервітуту є іншим, самостійним способом захисту, який застосовується у випадку необхідності набуття права обмеженого користування чужою земельною ділянкою за відсутності порушення вже існуючого права.
Натомість у справі, що розглядається встановлено, що позивач реалізовував своє право користування земельною ділянкою, а встановлення відповідачем огорожі призвело до обмеження доступу до неї, тобто до порушення вже існуючого права, а не до необхідності його набуття.
Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним, оскільки спрямований на усунення саме тих перешкод, які створені відповідачем, а доводи апелянта з цього приводу є безпідставними.
Апелянт в апеляційній скарзі обґрунтовує правомірність встановлення спірного паркану посиланням на Положення про ботанічну пам`ятку природи «Чорноглазівські дуби», охоронне зобов`язання, а також на дозвіл на порушення об`єктів благоустрою. 
Судова колегія з цього приводу зазначає наступне.
Жоден із зазначених документів не надає відповідачу права на встановлення огорожі за межами його земельної ділянки та на перекриття заїзду до земельної ділянки позивача.
Земельна ділянка природоохоронного призначення, на якій розташована ботанічна пам`ятка природи “Чорноглазівські дуби”, на момент розгляду справи не сформована у розумінні статті 79 Земельного кодексу України, оскільки відсутні докази розроблення та затвердження проєкту землеустрою, визначення меж у натурі та присвоєння кадастрового номеру.
Наявність рішення господарського суду Харківської області від 23.10.2024 у справі № 922/2153/24, яким відповідача зобов`язано забезпечити винесення меж пам`ятки в натурі, свідчить про те, що такі межі фактично не визначені. 
За відсутності встановлених у законному порядку меж неможливо встановити, що саме спірний проїзд проходить територією об`єкта природно-заповідного фонду.
Частиною 1 статті 125 Земельного кодексу України передбачено право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
За змістом частини 1 статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 
Відповідно до статті 14 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду - це сукупність науково обґрунтованих екологічних вимог, норм і правил, які визначають правовий статус, призначення цих територій та об`єктів, характер допустимої діяльності на таких територіях та об`єктах, порядок охорони, використання і відтворення їх природних комплексів.
Режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначається відповідно до цього Закону з урахуванням їх класифікації та цільового призначення.
З метою визначення та обґрунтування заходів щодо здійснення природоохоронної, науково-дослідної, рекреаційної, господарської та інших видів діяльності, охорони, відтворення та використання природних комплексів та об`єктів, які передбачається здійснити протягом п`яти років, а також стратегії розвитку об`єкта природно-заповідного фонду на десять років розробляється проєкт організації території об`єкта природно-заповідного фонду відповідно до законодавства та з дотриманням вимог міжнародних договорів.
Цим Законом встановлюються обмеження та заборони щодо здійснення господарської та інших видів діяльності у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду, зокрема забороняється проїзд механічних транспортних засобів, крім доріг загального користування, вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, автомобільних доріг на приватних територіях, крім транспортних засобів: посадових осіб установ природно-заповідного фонду, спеціальних підрозділів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів; посадових осіб виконавчих органів селищних, сільських, міських рад, які здійснюють державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, а також правоохоронних органів, аварійно-рятувальних служб, органів та закладів охорони здоров`я, з`єднань військових частин, підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, операторів протимінної діяльності під час виконання службових обов`язків; працівників підприємств, установ та організацій, які здійснюють обслуговування об`єктів інфраструктури, розташованих у межах цих територій та об`єктів.
Землекористувачі та землевласники, на земельних ділянках яких розташовані такі території та об`єкти, та особи, які постійно або тимчасово проживають у межах господарських зон національних природних парків, регіональних ландшафтних парків, буферних зон і зон антропогенних ландшафтів біосферних заповідників, мають право на проїзд механічними транспортними засобами за межами доріг загального користування, вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, автомобільних доріг на приватних територіях, крім територій, визначених проєктом організації території об`єкта природно-заповідного фонду.
Положеннями про території та об`єкти природно-заповідного фонду можуть встановлюватися й інші обмеження та заборони щодо здійснення господарської та інших видів діяльності.
Положення про ботанічну пам`ятку природи не містить абсолютної заборони проїзду механічних транспортних засобів. Навпаки, пункт 3.1 Положення, прийнятий на підставі статті 14 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», прямо передбачає винятки для аварійно-рятувальних служб, органів охорони здоров`я, правоохоронних органів, військових формувань, посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування, а також працівників підприємств і організацій, які обслуговують об`єкти інфраструктури.
Водночас відповідачем не надано доказів того, яким чином за наявності встановленого ним паркану може бути забезпечена реалізація зазначених винятків.
З висновку проведеної судової експертизи вбачається, що паркан розміщений за межами земельної ділянки відповідача, на суміжній території орієнтовною площею близько 0,0016га та фактично унеможливлює будь-який проїзд транспортних засобів, у тому числі тих, для яких Положенням передбачено право доступу. 
Отже, дії відповідача не лише не випливають із Положення, а й суперечать йому.
Як вже зазначалось, висновком експерта №21477/8742 від 29.08.2025 за результатами проведення судової комплексної земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи, надано відповідь на питання, поставлені експерту, а саме:
1) Фактичне розташування паркану, що огороджує земельну ділянку з кадастровим номером 63101366:01:022:0052, надану для будівництва ЖК «Брюссель», не співпадає з межами цієї земельної ділянки відносно правовстановлюючих документів, відомості якої внесено до Державного земельного кадастру. Площа не співпадіння складає 15,9886 м2 (0,0016 га).
2) В орендатора земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:01.022:0028 відсутня можливість фактично здійснювати проїзд (в тому числі для пожежних машин) від вул. Маршала Бажанова (Черноглазівська) по наявному раніше шляху до нежитлової будівлі, що знаходиться в його власності та розташована на цій земельній ділянці за адресою: м Харків, вул. Маршала Бажанова (Черноглазівська), 5-Б. Визначити можливість здійснювати проїзд в будь-який інший спосіб не уявляється можливим з причин, вказаних у дослідженні.
3) Раніше, до надання в оренду земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:01.022:0052 для будівництва ЖК «Брюссель», в орендатора земельної ділянки з кадастровим номером 6310136600:01:022:0028 була можливість здійснювати проїзд (в тому числі, для пожежних машин) від вул. Маршала Бажанова (Черноглазівська) до нежитлової будівлі, що знаходиться в його власності та розташована на цій земельній ділянці за адресою: м.Харків, вул.Маршала Бажанова (Черноглазівська), 5-Б.».
Стаття 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачає процедуру прийняття рішень про створення чи оголошення територій, об`єктів природно-заповідного фонду та їх охоронних зон.
Рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Парк-пам`ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Межигір`я» створюється законом України.
Рішення про створення біосферних заповідників приймається з додержанням вимог міжнародних договорів та міжнародних програм, учасником яких є Україна.
Рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення, а також про встановлення, скасування та зміну охоронних зон територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого та загальнодержавного значення приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами.
Скасування та зміна охоронних зон територій та об`єктів природно-заповідного фонду здійснюються за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.
Порядок відведення земельних ділянок природним заповідникам, біосферним заповідникам, національним природним паркам, регіональним ландшафтним паркам, а також ботанічним садам, дендрологічним паркам, зоологічним паркам визначається Земельним кодексом України.
Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.
Посилання відповідача на охоронне зобов`язання, оформлене відповідно до статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», також є безпідставними.
Зміст охоронного зобов`язання свідчить, що на відповідача покладено обов`язок забезпечувати охорону та збереження ботанічної пам`ятки природи, дотримуватися встановленого режиму та не здійснювати забороненої діяльності. 
Разом з тим, охоронне зобов`язання не містить жодних положень, які б надавали відповідачу право на встановлення огорож, обмеження доступу чи перекриття проїздів на суміжних земельних ділянках, що не перебувають у його користуванні. 
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено обмеження при використанні об`єктів благоустрою.
На об`єктах благоустрою забороняється: виконувати роботи без дозволу в разі, якщо обов`язковість його отримання передбачена законом; самовільно влаштовувати городи, створювати, пошкоджувати або знищувати газони, самовільно висаджувати та знищувати дерева, кущі тощо; вивозити і звалювати в не відведених для цього місцях відходи, траву, гілки, деревину, листя, сніг; складувати будівельні матеріали, конструкції, обладнання за межами будівельних майданчиків; самовільно встановлювати об`єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо; встановлювати технічні засоби регулювання дорожнього руху без погодження з відповідними органами Національної поліції; влаштовувати стоянки суден, катерів, інших моторних плавучих засобів у межах територій пляжів; випасати худобу, вигулювати та дресирувати тварин у не відведених для цього місцях; здійснювати ремонт, обслуговування та миття транспортних засобів, машин, механізмів у не відведених для цього місцях (крім випадків проведення негайного ремонту при аварійній зупинці).
Таким чином, посилання відповідача на дозвіл на порушення об`єктів благоустрою не приймається судовою колегією, оскільки за своєю правовою природою такий дозвіл є строковим індивідуальним адміністративним актом, який відповідно до вимог законодавства у сфері благоустрою надає право виключно на тимчасове порушення елементів благоустрою (покриття, ґрунту, тротуару тощо) з метою виконання конкретних робіт. Він не є документом, що посвідчує право користування земельною ділянкою, не встановлює земельного сервітуту, не змінює меж землекористування та не надає права встановлювати огорожі, тим більше за межами земельної ділянки відповідача. Крім того, строк дії зазначеного дозволу закінчився, а доказів його продовження або видачі нового дозволу відповідачем не надано. 
Крім того, судова колегія зазначає, шо навіть у разі наявності певних обмежень щодо використання земель природно-заповідного фонду, такі обмеження підлягають реалізації у встановленому законом порядку уповноваженими органами та не можуть бути підставою для самочинного обмеження відповідачем права позивача на користування належним йому майном. Разом з тим, відповідач не є суб`єктом владних повноважень у сфері охорони природно-заповідного фонду та не наділений правом самостійно забезпечувати дотримання природоохоронного режиму шляхом створення перешкод у користуванні чужим майном.
Окрім того, предметом розгляду у справі є встановлення факту створення відповідачем перешкод у користуванні земельною ділянкою позивача, а не питання дотримання режиму використання територій природно-заповідного фонду, які можуть бути предметом окремого правового регулювання та контролю.
Апелянт також посилається на наявність у позивача альтернативного виїзду через ворота між суміжними будинками, що, на думку відповідача, підтверджується відповідями органів місцевого самоврядування та ДСНС.
Втім, судова колегія вказані аргументи не приймає та зазначає, що самі по собі наведені документи не підтверджують наявності у позивача гарантованого, належного та безперешкодного права користування таким маршрутом на постійній основі. Вони лише вказують на технічну можливість проїзду спеціального транспорту через певні ворота та на режим користування такими воротами, однак не встановлюють правового титулу позивача на використання цього маршруту. 
Надані відповідачем докази, зокрема відповідь ГУ ДСНС України у Харківській області № 65320-1-7381/65325 від 11.11.2025 та відповідь Адміністрації Київського району Харківської міської ради № 1270/0/178-25-2612/0/179-25 від 20.10.2025 стосуються виключно технічної можливості проїзду спеціального транспорту та режиму користування воротами між будинками, які встановлені за рішенням мешканців прилеглих будинків.
Вказані документи не підтверджують наявності у позивача будь-якого права на користування відповідною територією, не містять відомостей про встановлення сервітуту чи надання дозволу на постійний проїзд. 
Отже, вони не доводять існування у позивача іншого законного заїзду та не спростовують факту незаконного перекриття відповідачем спірного проїзду.
Згідно зі статтею 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
За змістом статті 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Висновок судової експертизи у справі має допоміжний, технічний характер і спрямований на з`ясування фактичних обставин, що потребують спеціальних знань у сфері землеустрою та геодезії. Експертне дослідження не підміняє собою правову оцінку обставин справи, не вирішує питання правомірності чи неправомірності дій сторін, а лише встановлює просторове розташування об`єктів, їх співвідношення з межами земельних ділянок та фактичні наслідки встановлення спірної огорожі.
Зі змісту висновку експерта убачається, що спірний паркан фактично розміщений за межами земельної ділянки відповідача та на суміжній території, а також, що його наявність об`єктивно впливає на можливість доступу до земельної ділянки позивача. Зазначені висновки мають значення для правильного встановлення фактичної сторони спору та є одним із елементів доказової бази, що підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами.
Допит експерта в судовому засіданні господарського суду першої інстанції підтвердив послідовність та внутрішню узгодженість наданого ним висновку, а також відсутність методологічних чи фактичних помилок у проведеному дослідженні. 
Разом з тим, жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили, а висновок експерта оцінюється поряд з іншими доказами відповідно до вимог статті 86 ГПК України. Лише сукупна оцінка всіх доказів дозволяє дійти обґрунтованого та законного висновку щодо наявності або відсутності порушення прав сторін у даній справі.
Таким чином, висновок експерта встановлює виключно фактичні обставини щодо місця розташування спірного паркану та його виходу за межі земельної ділянки відповідача, але не визначає правового режиму використання території та не вирішує питань права користування землею. 
З наявних матеріалів справи вбачається, що відповідач протягом тривалого часу займав пасивну процесуальну позицію, зокрема, при призначенні та проведенні судової експертизи у справі: не скористався своїм правом, передбаченим статтею 99 ГПК України, не запропонував суду питання, роз`яснення яких, на його думку, потребували вирішення при проведенні експертизи; не подавав своєчасно зауважень до переліку питань та не наполягав на необхідності проведення додаткових або уточнюючих досліджень; не надавав до суду витребуваних експертом документів; не приймав участь безпосередньо при обстеженні експертами спірного об`єкту, тощо.
Лише на пізнішій стадії судового розгляду, після проведення у справі експертизи, коли процесуальні строки для вчинення відповідних дій були обмежені або сплинули, відповідач почав заявляти клопотання, спрямовані на зміну або доповнення предмета доказування. 
Представник відповідача у судовому засіданні господарського суду першої інстанції 08.10.2024 не заперечував проти клопотання експерта щодо зміни виду експертизи, а щодо уточнення поставлених експертові питань покладався на розсуд суду.
За таких обставин, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач не довів наявності жодної належної правової підстави для встановлення спірного паркану. 
Положення про ботанічну пам`ятку, охоронне зобов`язання та дозвіл на порушення об`єктів благоустрою не надають відповідачу права перекривати заїзд або займати суміжні земельні ділянки, паркан встановлений за межами земельної ділянки відповідача та створює реальні перешкоди у користуванні земельною ділянкою позивача. Доводи про альтернативний заїзд не підтверджені належними та допустимими доказами, експертний висновок є повним, обґрунтованим і достовірним доказом у справі.
Таким чином, судова колегія погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу незаконно встановленого паркану є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Доводи відповідача про те, що позивач нібито повинен був спочатку встановити сервітут, а вже потім вимагати усунення перешкод, є юридично необґрунтованими. Сервітут може встановлюватися лише за відсутності фізичних та штучних перешкод для користування майном. Неможливо оформлювати право проїзду через територію, коли єдиний законний доступ заблокований самовільно встановленою огорожею. Усунення незаконної перешкоди є первинним і необхідним способом захисту, а питання можливого оформлення правовідносин із власником суміжної земельної ділянки може розглядатися лише за потреби, та лише після відновлення реального доступу.
Отже, судова колегія вважає, що встановлення відповідачем паркану без погодження з позивачем та з перекриттям єдиного проїзду до земельної ділянки призвело до порушення прав позивача на користування земельною ділянкою та нерухомим майном, що суперечить вимогам цивільного та земельного законодавства України. 
Посилання апелянта у клопотанні від 06.04.2026 на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 26.03.2026 № 466/319/21 є безпідставними, оскільки у справі № 466/319/21 суди встановили, що земельна ділянка, на якій позивач облаштував проїзд, належить до комунальної власності, натомість у справі, що розглядається, позивач є законним користувачем земельної ділянки та власником розташованого на ній нерухомого майна, а тому наділений правом на безперешкодне користування такою ділянкою.
Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.05.2021 року у справі №913/567/19 (913/403/20), де, між іншим, вказано на таке.
«Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі від 27.03.2020 року у справі № 910/4450/19 зазначив, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 32 постанови від 27.03.2018 року №910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 року № 925/3/7, п. 40 постанов від 25.04.2018 року № 910/24257/16). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 року у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року у справі № 923/682/16. При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Суд звертається до правової позиції, щодо послідовно та неодноразово викладалась Великою Палатою Верховного Суду в питанні визначення подібності правовідносин у судових рішеннях: п. 60 постанови від 23.06.2020 року у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19), п. 6.30 постанови від 19.05.2020 року у справі № 910/719/19, постанова від 16.01.2019 року у справі № 757/31606/15-ц, постанова від 12.12.2018 року у справі № 2-3007/11, пункт 5.5 від 19.06.2018 року у справі №922/2383/16; п. 8.2 постанови від 16.05.2018 року у справі № 910/5394/15-г.»
Таким чином, правовідносини у справі, на яку посилається апелянт та її обставини, не є подібними до правовідносин у цій справі, оскільки предмети та підстави позовів у цих справах, відповідно і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у цих справах.
Окрім того, Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.
Для виконання вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Разом з тим, 17.10.2019 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову – «Вірогідність доказ ів`та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Аналогічний підхід до стандарту доказування «вірогідність доказів» висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.
Таким чином, переглядаючи справу колегія суддів здійснила власну оцінку всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності з урахуванням стандарту переваги вірогідності, встановленого статтею 78 Господарського процесуального кодексу України та дійшла висновку, що сукупність доказів, покладених в основу рішення суду першої інстанції є більш переконливою для підтвердження обставин, на які посилався позивач, ніж доводи про їх відсутність.
Водночас відповідач не довів наявності жодних належних та допустимих правових підстав для встановлення спірного паркану та перекриття заїзду до земельної ділянки позивача. Подані відповідачем документи не підтверджують законності його дій, а навпаки свідчать про вихід за межі наданих повноважень та самовільне зайняття суміжної території.
Щодо розподілу судових витрат на підтвердження оплати експертизи в розмірі 70 048,40 грн, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про покладення обов`язку його сплати на відповідача, у зв`язку з задоволенням позову, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України.
Усі інші доводи, обґрунтування, посилання враховані судом апеляційної інстанції, проте є такими, що не спростовують висновків суду апеляційної інстанції викладених у постанові.
Отже, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення суду першої інстанції.
Також, Європейський суд з прав людини зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Відповідно до положень статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 276 Господарського процесуального кодексу України). 
Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю “Енергопромзв`язок” на рішення господарського суду Харківської області від 21.01.2026 у справі № 922/2153/23 залишити без задоволення.
2. Рішення господарського суду Харківської області від 21.01.2026 у справі № 922/2153/23 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено статтями 286 -289 Господарського процесуального кодексу України. 
Повний текст постанови складено 20.04.2026. 

Головуючий суддя С.Ч. Жельне

Суддя П.В. Тихий 

Суддя О.В. Плахов