ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2026 м.Дніпро 
Справа № 904/6583/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Кошлі А.О. (доповідач), суддів: Кучеренко О.І., Демчини Т.Ю.,
за участі:
секретаря судового засідання Кахикало А.С.
представника позивача – Назаренко І.М.
представника відповідача (апелянта) – Фоменко В.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзапчасть» на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2026 про забезпечення позову по справі № 904/6583/25 (суддя Загинайко Т.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробнича компанія Аспар Інжиніринг» 

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзапчасть» 

про розірвання договору поставки від 01.10.2024 № 0310-24 в частині та стягнення 471 200,00 грн

ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад змісту рішення господарського суду першої інстанції:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково виробнича компанія Аспар Інжиніринг» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою (вх. № 6137/25 від 20.11.2025) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзапчасть», у якій просить суд розірвати договір поставки № 0310-24 від 01.10.2024, укладений між ТОВ «НВК Аспар Інжиніринг» та ТОВ «Промзапчасть», в частині поставки підйомника для осіб з інвалідністю шахтний Aspar EM250-3.3-1.4-1.1SS, а також стягнути 471 200 грн 00 коп., що складає 450 000 грн 00 коп. - кошти, сплачені за договором за поставлений підйомник, та 21 200 грн 00 коп. - витрати, понесені на демонтаж підйомника.
20.02.2026 позивач звернувся до суду із заявою (вх. № 8159/26 від 20.02.2026) про забезпечення позову, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, розміщені на банківських рахунках ТОВ «Промзапчасть», та майно, яке належить ТОВ «Промзапчасть», в межах суми 471 200 грн 00 коп. до набрання рішенням у справі № 904/6583/25 законної сили. Заява обґрунтована тим, що засновник та керівник відповідача ОСОБА_1 після відкриття провадження у справі зареєстрував нову юридичну особу — ТОВ «Дніпровський завод вантажного обладнання» (ідентифікаційний код 46041603), яка здійснює діяльність у суміжній сфері, що створює ризик переведення господарської діяльності та фінансових потоків на новостворене підприємство з метою уникнення відповідальності.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2026 заяву ТОВ «Науково виробнича компанія Аспар Інжиніринг» про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Промзапчасть» (49000, м. Дніпро, вул. Калинова, буд. 89; ідентифікаційний код 41752938), які розміщені на банківських рахунках ТОВ «Промзапчасть», та майно, яке належить ТОВ «Промзапчасть», у межах ціни позову, у розмірі 471 200 (чотириста сімдесят одна тисяча двісті) грн 00 коп.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд виходив з того, що забезпечення позову є превентивним процесуальним заходом, спрямованим на запобігання можливим порушенням прав або охоронюваних законом інтересів позивача, гарантування реального виконання рішення суду та уникнення труднощів при його виконанні у разі задоволення позову. Суд першої інстанції послався на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі № 910/1686/24 та від 26.08.2024 у справі № 922/1454/24, а також на рішення ЄСПЛ у справі «Кюблер проти Німеччини», зазначивши, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo та запобігання втраті активів або перешкоджання виконанню майбутнього судового рішення.
Суд першої інстанції зазначив, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися коштами на його рахунках або відчужити належне йому майно є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення. Вимога надання доказів щодо очевидних речей свідчить про застосування завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Суд також послався на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21 та постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 щодо можливості накладення арешту на нерухоме майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів.
Водночас суд першої інстанції зазначив, що накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача окремо у повній сумі спору матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог, що суперечить вимогам закону стосовно співмірності заходів забезпечення позову. З огляду на це суд вказав, що за умови неможливості встановити достатність чи недостатність грошових коштів відповідача для задоволення вимог про стягнення 471 200 грн 00 коп., доцільно накласти арешт на майно відповідача саме у межах суми, яка була б достатньою для такого стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто лише в межах різниці між сумами ціни позову та арештованих грошових коштів, послався на постанову Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22. Суд не вбачив підстав для застосування зустрічного забезпечення, зазначивши, що відповідні заходи не призведуть до негативних наслідків для відповідача чи інших осіб, носять тимчасовий характер та є адекватною мірою і балансом інтересів сторін.
Не погодившись із зазначеною ухвалою, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Промзапчасть», в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від від 20 лютого 2026 року у справі № 904/6583/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробнича компанія Аспар Інжиніринг» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзапчасть» про розірвання договору поставки від 01.10.2024 № 0310-24 в частині та стягнення 471 200 грн. 00 коп. та відмовити в забезпеченні позову.
Зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції поклався на спекулятивні припущення позивача про «можливе» переведення активів на нову компанію - ТОВ «Дніпровський завод вантажного обладнання» (код 46041603), зареєстровану 17.12.2025. На думку апелянта, реєстрація нової юридичної особи засновником ОСОБА_1 не є доказом ухилення від відповідальності. ТОВ «Дніпровський завод вантажного обладнання» було створено з метою розділення діяльності на промислове виробництво та установлення і монтаж машин і устаткування, таке розділення було заплановано завчасно і наявність спору на це ніяким чином не впливала.
Апелянт стверджує, що відсутні факти трансферу активів, змін у контрагентах, фінансових потоках чи скорочення діяльності відповідача. На підтвердження цього до апеляційної скарги додано довідку про відкриття рахунку ТОВ «ДЗВО» та довідку про відсутність руху грошових коштів на цьому рахунку. Крім того, апелянт зазначає, що ТОВ «ДЗВО» має КВЕД 28.22 «Виробництво підіймального та вантажно-розвантажувального устаткування», тоді як ТОВ «Промзапчасть» має КВЕД 33.20 «Установлення та монтаж машин і устаткування», що, на думку апелянта, вказує на розширення та розділення бізнесу, а не на ухилення від відповідальності.
Апелянт посилається на те, що забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на припущеннях заявника щодо необхідності сприяння відновленню порушених прав позивача та забезпечення майбутнього виконання рішення. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із відповідною заявою та подати докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, відповідно до вимог ст. 74 ГПК України. Позивачем, на думку апелянта, не надано жодних доказів, які свідчать про намір відповідача ухилитися від виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів.
Апелянт вказує на порушення принципу співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами. Зокрема, позивач ставить питання про обмеження права власності відповідача на все майно, включаючи грошові кошти та інше майно, без визначення вартості цього майна та без надання доказів того, що сума боргу є співмірною із вартістю вказаного майна. При цьому апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі сам зазначив, що накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача окремо у повній сумі спору матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог, що суперечить вимогам закону стосовно співмірності.
Апелянт зазначає, що задоволення заяви позивача про забезпечення позову спричинить неспівмірно великі негативні наслідки для господарської діяльності відповідача як господарюючого суб`єкта, зокрема блокування платежів постачальникам, зарплат, податків, що призведе до більших збитків, ніж потенційний ризик для позивача. Арешт майна відповідача фактично зупинить всю його господарську діяльність, а вказівка на обмеження заходів забезпечення сумою позову не знімає проблему неспівмірності, оскільки відсутній механізм визначення тієї частини майна, на яке будуть поширюватися обмеження.
Крім того, апелянт вважає необґрунтованим висновок суду про відсутність підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки, в силу специфіки господарської діяльності відповідача, відповідні заходи призведуть до неспівмірних негативних наслідків для відповідача та третіх осіб, зобов`язання перед якими відповідач не зможе виконувати.
Позиція учасників справи, викладена у відзиві на апеляційну скаргу 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково виробнича компанія Аспар Інжиніринг» подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги ТОВ «Промзапчасть» та вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2026 у справі № 904/6583/25 - без змін, посилаючись на наступне:
Позивач зазначає, що ТОВ «Промзапчасть» у своїй апеляційній скарзі фактично не спростувало обґрунтованих підозр позивача щодо можливого переведення господарської діяльності та фінансових потоків на новостворене підприємство. Навпаки, встановлені обставини створення нового товариства під час розгляду судового спору, здійснення ним діяльності у суміжній сфері та контроль з боку тієї ж особи - ОСОБА_1 - об`єктивно свідчать про наявність ризику переведення активів або господарської діяльності з метою уникнення виконання можливого рішення суду.
Позивач вказує, що відповідач не надав жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували вказані обставини або підтверджували відсутність такого ризику. Довідки ТОВ «ДЗВО», додані до апеляційної скарги, не можуть вважатися належними доказами у розумінні ст.ст. 73–74 ГПК України, оскільки складені самим заінтересованим суб`єктом господарювання та не підтверджують обставин, що мають значення для вирішення питання про забезпечення позову. Зазначені документи стосуються діяльності іншої юридичної особи - ТОВ «ДЗВО», тоді як предметом розгляду у справі є права та обов`язки ТОВ «Промзапчасть». Більше того, надані довідки містять інформацію лише щодо одного банківського рахунку ТОВ «ДЗВО», відкритого 02.02.2026, що не виключає існування інших рахунків чи здійснення фінансових операцій через інші банківські установи.
Позивач звертає увагу суду на те, що за відомостями офіційного веб-порталу «Судова влада України» у провадженні господарських судів перебувають й інші судові справи за участю ТОВ «Промзапчасть», зокрема справа № 904/6618/25 та справа № 924/233/26, предметом яких є стягнення коштів на загальну суму понад 1,5 млн грн у зв`язку з неналежним виконанням робіт (послуг). Наявність кількох судових спорів про стягнення грошових коштів з відповідача свідчить про існування додаткових фінансових зобов`язань та підвищує ризик недостатності майна або грошових коштів для виконання можливого рішення суду у даній справі.
Позивач зазначає, що сукупність обставин є очевидною: під час розгляду спору засновником та керівником відповідача створено нове підприємство, що здійснює діяльність у суміжній сфері; обидва суб`єкти господарювання фактично контролюються однією і тією ж особою; крім того, щодо ТОВ «Промзапчасть» у господарських судах розглядаються інші справи про стягнення коштів. Сукупність зазначених обставин об`єктивно свідчить про існування ризику зменшення активів відповідача або переведення господарської діяльності на інші суб`єкти господарювання, що може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.
На переконання позивача, судом першої інстанції правильно застосовано положення ст.ст. 136, 137, 140 ГПК України, врахувано співмірність обраного заходу забезпечення позову із заявленими вимогами та необхідність забезпечення ефективного захисту прав позивача. Доводи апеляційної скарги ТОВ «Промзапчасть» зводяться до незгоди з оцінкою судом першої інстанції обставин справи та не спростовують встановлених судом підстав для застосування заходів забезпечення позову, а також не містять правових аргументів, які б свідчили про наявність підстав, передбачених ст. 277 ГПК України, для скасування оскаржуваної ухвали.
Процесуальні дії суду апеляційної інстанції під час перегляду справи
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Кошлі А.О. (доповідач), суддів: Кучеренко О.І., Демчина Т.Ю.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзапчасть» на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2026 у справі № 904/6583/25 (суддя Загинайко Т.В.). Витребувано з Господарського суду Дніпропетровської області справу № 904/6583/25. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 07.04.2026 о 12:30 год.
11.03.2026 матеріали справи №904/6583/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Представник апелянта Фоменко В.А. в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовільнити.
Представник позивача Назаренко І.М. в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені в апеляційному порядку
Позивач у заяві (вх.№8159/26 від 20.02.2026) про забезпечення позову просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, розміщені на банківських рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзапчасть» та майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Промзапчасть», в межах суми 471 200 грн. 00 коп. до набрання рішенням у справі №904/6583/25 законної сили.
Заява обґрунтована тим, що:
- позивачу стало відомо, що засновник та керівник відповідача - ОСОБА_1 17.12.2025 зареєстрував нову юридичну особу, що здійснює аналогічну господарську діяльність, Товариство з обмеженою діяльністю «Дніпровський завод вантажного обладнання», ідентифікаційний код 46041603;
- відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру Товариство з обмеженою відповідальністю «Промзапчасть» перебуває під повним контролем Кравченка Руслана Ігоровича, який є його керівником, єдиним учасником та фактичним контролером товариства;
- разом з тим 17.12.2025 було зареєстровано нове підприємство - Товариство з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод вантажного обладнання», ідентифікаційний код 46041603, засновниками цього товариства є ОСОБА_1 (60 % частки) та ОСОБА_2 (40 % частки), при цьому Кравченко Руслан Ігорович визначений як кінцевий бенефіціарний власник з прямим вирішальним
впливом; Директором новоствореного підприємства є Кравченко Тетяна Іванівна;
- обидва товариства фактично контролюються однією і тією ж особою – ОСОБА_1 , а управління новим підприємством здійснюється особою з аналогічним прізвищем, що об`єктивно свідчить про їх пов`язаність та спільність економічних інтересів;
- основний вид економічної діяльності відповідача: 33.20 «Установлення та монтаж машин і устатковання» - прямо відображений серед видів діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпровський завод вантажного обладнання»;
- основний КВЕД ТОВ «ДЗВО» – 28.22 «Виробництво підіймального та вантажно-розвантажувального устатковання» – є технологічно та економічно пов`язаним із монтажем відповідного обладнання, що фактично формує єдиний виробничо-господарський цикл;
- новостворене підприємство здійснює діяльність у тій самій сфері, що й відповідач, та потенційно здатне прийняти на себе його господарські функції, контрагентів, фінансові потоки та активи;
- з огляду на те, що ТОВ «ДЗВО» зареєстровано після виникнення спору та відкриття судового провадження, а також з урахуванням процесуальної поведінки відповідача, існують обґрунтовані підстави вважати, що керівник та учасник відповідача вживає заходів для можливого переведення господарської діяльності та грошових коштів на новостворене підприємство з метою уникнення відповідальності;
- у випадку задоволення позову та стягнення заборгованості з відповідача у даній справі існує реальний ризик того, що фінансові активи можуть бути переорієнтовані на ТОВ «ДЗВО», після чого господарська діяльність фактично продовжиться в межах нового суб`єкта, що істотно ускладнить або унеможливить виконання рішення суду.
Правові підстави та норми права, застосовані судом апеляційної інстанції
Відповідно до вимог частин 1, 2, 3, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Предметом апеляційного оскарження є ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2026 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти та майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Промзапчасть» у межах ціни позову, у розмірі 471 200,00 грн.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.
Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову унормовані у статті 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з положеннями частини 1 якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 137 цього Кодексу заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (частина 2 статті 136 Господарського процесуального кодексу України).
Частиною 4 ст. 137 ГПК України визначено, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Інститут забезпечення позову є одним із важливих механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту прав та інтересів учасників судового процесу. Забезпечення позову за своєю правовою природою виступає засобом запобігання можливому порушенню прав чи охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб. Його основною метою є недопущення порушення в майбутньому прав та законних інтересів позивача, а також забезпечення реального виконання рішення суду та уникнення можливих труднощів під час його виконання у разі задоволення позову.
Близькі за змістом висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахування: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. 
Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі №910/1200/20.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Адекватність заходу до забезпечення позову визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.01.2019 у справі № 902/483/18, від 28.08.2019 у справі № 910/4491/19, від 12.05.2020 у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 у справі № 922/2163/17.
Для забезпечення позову достатньо обґрунтованим є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідний захід забезпечення повинен бути пов`язаний з предметом спору, щоб збалансувати інтереси всіх учасників процесу та запобігти ситуаціям, коли рішення не буде виконане або призведе до додаткових спорів.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі є вимога позивача, зокрема, про стягнення заборгованості в розмірі 471 200,00 грн, що складається з: 450 000,00 грн – коштів, сплачених за Договором від 01.10.2024 №0310-24 за поставлений підйомник для осіб з інвалідністю шахтний Aspar EM250-3/3-1/4-1/1SS, а також монтажні та пуско-налагоджувальні роботи; 21 200,00 грн – витрат, понесених на демонтаж підйомника для осіб з інвалідністю шахтний Aspar EM250-3.3-1.4-1.1SS.
Виконання можливого судового рішення у цій справі безпосередньо залежить від наявності у відповідача грошових коштів або майна, за рахунок якого може бути задоволено позовні вимоги.
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі №922/2928/17 та у постанові Верховного Суду від 05.08.2019 у справі №922/599/19).
Наявність підстав для забезпечення позову оцінюється судом з урахуванням конкретних обставин справи. Умовою застосування відповідних заходів є достатньо обґрунтоване припущення, що їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав позивача (постанови Касаційного господарського суду від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19 та від 28.10.2019 у справі № 916/1845/19).
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 16.08.2018 у справі №910/1040/18 та від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, а також у постанові Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20), умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є припущення, що майно (у тому числі грошові суми), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
З огляду на характер спірних правовідносин, майновий характер позовних вимог та їх значний розмір, колегія суддів дійшла висновку про наявність реальної загрози утруднення виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову, зокрема у зв`язку з ризиком відчуження майна чи виведення активів відповідачем.
Водночас застосування арешту на грошові кошти та майно відповідача в межах суми позову є співмірним заявленим вимогам і не призводить до невиправданого обмеження його прав, оскільки таке майно залишається у володінні та користуванні відповідача, обмежується лише право розпорядження ним. Такий захід є додатковою гарантією реального виконання рішення суду, при цьому відповідач не позбавлений можливості добровільно виконати рішення шляхом сплати грошових коштів.
Правомірність такого підходу узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, зокрема, викладеними у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21, якою відступлено від висновків щодо обмеження можливості накладення арешту на майно у спорах про стягнення коштів, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
Разом з тим заходи забезпечення позову мають застосовуватись виключно в межах предмета позову та з дотриманням принципу співмірності (постанови Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 910/12404/21, від 09.12.2020 у справі № 910/9400/20 та від 21.12.2020 у справі № 910/9627/20). Накладення арешту одночасно на всі грошові кошти та все майно відповідача у повному обсязі ціни позову призвело б до подвійного забезпечення позовних вимог.
З урахуванням відсутності даних щодо достатності грошових коштів відповідача для повного покриття суми позову, обґрунтованим є застосування комбінованого підходу: накладення арешту на грошові кошти в межах суми позову та додатково - на майно відповідача лише в частині, необхідній для покриття різниці між сумою позову та арештованими коштами, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22.
Колегія суддів не погоджується з доводами скаржника про те, що позивачем не доведено наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених статтями 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, з огляду на таке.
У разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів сама по собі можливість відповідача у будь-який момент розпорядитися належними йому грошовими коштами, що знаходяться на рахунках, а також відчужити інше майно, є очевидною та такою, що не потребує додаткового доказування. Така поведінка потенційно може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Вимога щодо надання позивачем доказів на підтвердження зазначених обставин фактично означала б покладення на нього обов`язку доведення очевидних речей (наявності у відповідача нічим не обмеженого права розпорядження своїм майном), що свідчить про застосування завищеного стандарту доказування та порушує баланс інтересів сторін. Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22.
Подібні висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 07.04.2023 у справі № 910/8671/22, від 20.04.2023 у справі № 914/3316/22, від 27.04.2023 у справі № 916/3686/22 та від 09.06.2023 у справі № 37з-23.
Крім того, відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України гроші є платіжним засобом, а відтак відповідач має можливість у будь-який момент розпорядитися ними, у тому числі здійснити розрахунки, що також не потребує окремого доказування позивачем.
Водночас у спорах про стягнення грошових коштів саме на відповідача покладається обов`язок доведення недоцільності або неспівмірності заходів забезпечення позову, про застосування яких просить позивач, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 06.10.2022 у справі № 905/446/22.
Разом з тим, посилання скаржника на спричинення неспівмірно великих негативних наслідків для господарської діяльності ТОВ «Промзапчасть» як суб`єкта господарювання, зокрема щодо блокування розрахунків із постачальниками, виплати заробітної плати, сплати податків та, як наслідок, можливого зупинення господарської діяльності, колегія суддів оцінює критично.
При вирішенні питання про забезпечення позову підлягає оцінці не абстрактна «незручність» застосованого заходу для відповідача, а його співмірність, обґрунтованість та реальні, доведені наслідки такого втручання. Доводи про істотне втручання у господарську діяльність мають підтверджуватися належними та допустимими доказами того, що вжиті заходи забезпечення позову створюють надмірні та непропорційні обмеження, зокрема унеможливлюють здійснення обов`язкових платежів або призводять до критичного порушення господарської діяльності.
Водночас матеріали справи не містять доказів того, що застосовані заходи забезпечення позову фактично унеможливили здійснення господарської діяльності скаржника або спричинили наслідки, які виходять за межі тимчасового процесуального обмеження, спрямованого на досягнення мети забезпечення позову.
Дослідивши доводи скаржника ТОВ «Промзапчасть» щодо незастосування судом першої інстанції зустрічного забезпечення, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частинами 1, 4 ст. 141 ГПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.
Наведені положення передбачають право, а не обов`язок суду застосовувати зустрічне забезпечення. Метою такого інституту є забезпечення балансу інтересів сторін шляхом створення гарантій відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть виникнути у зв`язку із вжиттям заходів забезпечення позову.
Отже, стаття 141 ГПК України надає суду дискреційні повноваження щодо вирішення питання про застосування зустрічного забезпечення, а не встановлює його обов`язковість.
У даній справі суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що обрані заходи забезпечення позову є тимчасовими, співмірними заявленим вимогам та не спричиняють надмірного втручання у права відповідача чи інших осіб, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування зустрічного забезпечення.
Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 15.01.2019 у справі № 916/870/18 та від 27.06.2019 у справі № 916/73/19.
Відтак, незастосування судом першої інстанції зустрічного забезпечення не свідчить про порушення судом норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування або зміни оскарженого рішення відповідно до норм статті 277 ГПК України.
З огляду на викладене, оцінивши доводи позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірність істотного ускладнення або неможливості виконання рішення господарського суду у разі невжиття таких заходів, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду зазначає про те, що місцевий господарський суд дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково виробнича компанія Аспар Інжиніринг» про забезпечення позову.
Отже, доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі не спростовують факту можливого розпорядження майном відповідачем (можливість якого презюмується) під час вирішення спору у даній справі, що може призвести до неможливості виконання майбутнього рішення.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно із частиною 1 статті 271 ГПК апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2026 у справі №904/6583/25 прийнята з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.
Вирішення питання щодо розподілу судових витрат
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 136-139, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промзапчасть» на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2026 про забезпечення позову по справі № 904/6583/25– залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 20.02.2026 про забезпечення позову по справі № 904/6583/25 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 20.04.2026

Головуючий суддя А.О. Кошля

Суддя Т.Ю. Демчина

Суддя О.І. Кучеренко