ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року	Львів	Справа № 300/8232/25 пров. № А/857/5243/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Мандзій О.П.,
суддів Гудим Л.Я., Качмар В.Я.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року у справі №300/8232/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, -

суддя в 1-й інстанції Григорук О.Б.,
дата ухвалення рішення 15.01.2026,
місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,
дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:
12.11.2025 ОСОБА_1 (далі – апелянт, позивач) звернувся до суду через систему «Електронний суд» з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), просить:
визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 щодо незвільнення ОСОБА_1 з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII (у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи), прийняту за результатом розгляду мого рапорта;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 звільнити з військової служби військовослужбовця ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 (абзац 13 пункту 3 частини 12) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-XII, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи на підставі поданого мною рапорту та доданих до нього документів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . Позивач 11.10.2025 (вх. №42193 від 14.10.2025) та 25.10.2025 (вх. №42509 від 29.10.2025) подав командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232-XII та додані до рапорту відповідні документи, оскільки батько позивача ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи і потребує постійного стороннього догляду, інших членів сім`ї першого або другого ступеня споріднення, які в змозі надавати такий догляд, окрім позивача не має. Зазначено, що те, що позивач є єдиною особою, яка може утримувати свого батька та здійснювати за ним постійний догляд встановлено актом перевірки сімейного стану військовослужбовця від 25.09.2025 №3/3245 затверджений тимчасово виконуючим обов`язки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 . На рапорти позивача від 11.10.2025 (вх. №42193 від 14.10.2025) та від 25.10.2025 (вх. №42509 від 29.10.2025) відповідач відповідями від 14.10.2025 №03/2697, від 31.10.2025 №03/2814 повідомив про відмову позивачу у звільненні позивача з військової служби з підстав наявності члена сім`ї першого ступеня споріднення ОСОБА_3 . Позивач аргументує, що член сім`ї першого ступеня споріднення ОСОБА_4 перебуває на постійній основі за кордоном та проживає в Королівстві Іспанія з 30.10.2017 разом з своїми двома малолітніми дочками ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ), не має змоги фізично та фінансово утримувати/допомагати своєму батьку ОСОБА_2 .
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 у цій справі в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив таке в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що для звільнення з військової служби за вищевказаною обставиною військовослужбовець має документально підтвердити сукупну наявність обставин: наявність в одного із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) статусу особи з інвалідністю І чи ІІ групи; необхідність здійснювати постійний догляд за такою особою; відсутність в особи з інвалідністю І чи ІІ групи інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які могли б здійснювати постійний догляд за нею (тобто інші особи, крім військовослужбовця, які можуть здійснювати постійний догляд особи з інвалідністю і чи ІІ групи, відсутні), або інші члени сім`ї особи з інвалідністю І чи ІІ групи першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду.
Наголошено, що сестра позивача перебуває за кордоном з 30.10.2017 разом зі своїми двома малолітніми дітьми проживає в Королівстві Іспанія та нею не виявлено бажання повертатися в Україну та здійснювати догляд за батьком, а тому позивач є єдиною особою, яка відповідно до закону зобов`язана та має фактичну можливість здійснювати щоденно та постійно догляд за своїм батьком ОСОБА_2 .
За змістом відмови відповідача останній не встановлював можливість здійснення сестрою позивача фактичного догляду за батьком, з огляду на перебування сестри позивача за межами України, в лише констатував факт наявності останньої та її перебування за кордоном.
Апелянт просив скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.01.2026 у справі №300/8232/25 повністю та прийняти нове про повне задоволення позовних вимог.
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Зокрема, зазначено, що спірним у цій справі є не звільнення військовослужбовця з військової служби через сімейні обставини під час дії воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю II групи при наявності дочки у батька військовослужбовця, яка тривалий час проживає за межами України (Іспанія), виховує двох неповнолітніх дітей та надала дві заяви, завірені секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Іспанія, одна з них засвідчує факт, що дочка батька військовослужбовця не має змоги допомагати фізично та фінансово своєму батьку, а друга засвідчує, що з 30.10.2017 по теперішній час вона проживає на території Королівства Іспанія, та з 26.02.2024 отримала черговий дозвіл на проживання в Королівстві Іспанія без дозволу/права на працевлаштування.
Висновки про потребу дочці батька військовослужбовця в постійному догляді медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішень експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи не пред`явлено.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану у зв`язку необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, зокрема за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Іншої умови, окрім якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII не містить.
Оскільки іншої умови, окрім якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII не містить, відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби через сімейні обставини під час дії воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю II групи при наявності дочки батька позивача, яка тривалий час проживає за межами України (Іспанія), виховує двох неповнолітніх дітей та надала дві заяви, завірені секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Іспанія, одна з них засвідчує факт, що дочка батька військовослужбовця не має змоги допомагати фізично та фінансово своєму батьку, а друга засвідчує, що з 30.10.2017 по теперішній час вона проживає на території Королівства Іспанія, та з 26.02.2024 отримала черговий дозвіл на проживання в Королівстві Іспанія без дозволу/права на працевлаштування; при цьому, відсутні висновки про потребу дочці батька позивача в постійному догляді медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішень експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 17).
Відповідно до довідки МСЕК серії 12 ААГ №057868 батько позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є особою з інвалідністю другої групи, інвалідність встановлена на строк: до 01.09.2026 (а.с. 7).
Згідно Висновку від 13.08.2025 №647 (форма №080-4/о) про наявність порушення функцій організму через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, виданого батьку позивача рекомендовано соціальні послуги - отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи (а.с. 16).
Відповідно до Висновку ЛКК від 13.08.2025 №647 батько позивача потребує постійного стороннього догляду (а.с. 15).
Згідно акту перевірки сімейного стану військовослужбовця від 25.09.2025 №3/3245, затвердженого ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 , установлено необхідність здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 .
В ході перевірки виявлено: наявність осіб 1 ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , а саме дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , витягу з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання ОСОБА_7 не надано. Зі слів ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_4 не може здійснювати за ним догляд, оскільки вже тривалий час проживає за межами України (Іспанія), виховує двох неповнолітніх дітей та надала дві заяви, завірені секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Іспанія, одна з них засвідчує факт, що ОСОБА_7 не має змоги допомагати фізично та фінансово своєму батьку, ОСОБА_2 , а друга засвідчує, що з 30.10.2017 по теперішній час вона проживає на території Королівства Іспанія, та з 26.02.2024 отримала черговий дозвіл на проживання в Королівстві Іспанія без дозволу/права на працевлаштування. Висновків про потребу ОСОБА_4 в постійному догляді медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішень експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи не пред`явлено (а.с. 10-14).
На Рапорт позивача №42193 від 14.10.2025, Військова частина НОМЕР_1 щодо можливості звільнення з військової служби відповіддю від 14.10.2025 №03/2697 повідомила, що у наданому позивачем Акті обстеження сімейного стану військовослужбовця із за значенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, вказана інформація про ОСОБА_3 , що є донькою батька позивача, а отже членом сім`ї першого ступеня споріднення. Законодавство України вказує на наявність членів сім`ї, які можуть здійснювати догляд і не вказує на їх місце проживання, як підставу щодо неможливості здійснювати догляд за членами сім`ї. Також, позивачем не надано посвідчену копію документу, який підтверджує факт розлучення батьків позивача. Також позивачем не надано посвідчену копію документу, який встановлює факт місця проживання батьків позивача після розлучення. На підставі вищевикладеного, повідомлено позивача, проте, що позивач не може бути звільненим з військової служби за вказаною ним підставою (а.с. 19).
На Рапорт позивача №42509 від 29.10.2025 Військова частина НОМЕР_1 щодо можливості звільнення з військової служби відповіддю від 31.10.2025 №03/2814 за результатами розгляду рапорту позивача, повідомлено, що у наданому позивачем Акті обстеження сімейного стану військовослужбовця із за значенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, вказана інформація про ОСОБА_3 , що є донькою батька позивача, а отже членом сім`ї першого ступеня споріднення. Сестра позивача, що є рідною донькою батька позивача не є обмежена в законодавчих правах, має вільне пересування та може здійснювати догляд за батьком позивача (своїм батьком). Законодавство України вказує на наявність членів сім`ї, які можуть здійснювати догляд і не вказує на їх місце проживання, як підставу щодо неможливості здійснювати догляд за членами сім`ї. Також позивачем не надано посвідчену копію документу, який встановлює факт місця проживання матері позивача після розлучення. На підставі вищевикладеного, повідомлено про те, що позивач не може бути звільненим з військової служби за вказаною ним підставою (а.с. 20).
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки іншої умови, окрім якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи абзац тринадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII не містить, відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби через сімейні обставини під час дії воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за батьком, який є особою з інвалідністю II групи при наявності дочки батька позивача, яка тривалий час проживає за межами України (Іспанія), виховує двох неповнолітніх дітей та надала дві заяви, завірені секретарем з консульських питань Посольства України в Королівстві Іспанія, одна з них засвідчує факт, що дочка батька військовослужбовця не має змоги допомагати фізично та фінансово своєму батьку, а друга засвідчує, що з 30.10.2017 по теперішній час вона проживає на території Королівства Іспанія, та з 26.02.2024 отримала черговий дозвіл на проживання в Королівстві Іспанія без дозволу/права на працевлаштування; при цьому, відсутні висновки про потребу дочці батька позивача в постійному догляді медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішень експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, тому слід відмовити в задоволенні позову.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до ст. 106 Конституції України Президент України, зокрема, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, далі – Закон №2232-ХІІ).
Частинами 1, 2, 4, 6 ст. 2 Закону №2232-XII встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: 
громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом), за направленням або за призовом;
іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту та Національній гвардії України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Стратегія залучення, розвитку та утримання людського капіталу в силах оборони України визначається Міністерством оборони України.
Види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який діє до тепер.
Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Так, спірні правовідносини виникли у зв`язку із оскарженням дій відповідача щодо відмови в звільненні ОСОБА_1 з військової служби за сімейними обставинами у зв`язку необхідністю здійснення постійного догляду за його батьком.
Звільнення з військової служби унормоване ст. 26 Закону №2232-XII.
Згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII в редакції на час виникнення спірних правовідносин, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Так, відповідно до п. 2 ч. 12 ст. 26 цього ж Закону військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Системний аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що під час воєнного стану військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються за сімейними обставинами (якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу), зокрема у зв`язку з наявністю хворих батьків, які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду зокрема за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи.
Перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 №413.
Відповідно до абзацу 6 Переліку №413 військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини: необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи або медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років.
В примітці до вказаного вище переліку визначено, що члени сім`ї військовослужбовця, особи рядового чи начальницького складу - особи, внесені в особову справу військовослужбовця або особи рядового чи начальницького складу: дружина (чоловік), діти, батьки та батьки дружини (чоловіка), які перебувають на його утриманні.
Згідно з ч. 7 ст. 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення), встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.
Згідно з п. 233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.
Накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин (п. 241 Положення).
Підпунктом 2 п. 225 Положення передбачено, що звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу":
у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;
у військових званнях до підполковника (капітана 2 рангу) включно за всіма підставами - командирами корпусів та командувачами військ оперативних командувань і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них;
у військових званнях до полковника (капітана 1 рангу) включно за всіма підставами - командувачами видів Збройних Сил України, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командиром військової частини НОМЕР_3 , начальником Генерального штабу Збройних Сил України, керівником служби персоналу Міністерства оборони України, начальником Національного університету оборони України імені Івана Черняховського;
у військових званнях до бригадного генерала та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Головнокомандувачем Збройних Сил України;
у військових званнях до генерал-лейтенанта (віце-адмірала) та прирівняних до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військових звань включно за всіма підставами - Міністром оборони України;
у військових званнях генерала (адмірала) та прирівняному до них згідно із пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 4 червня 2020 року № 680-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо військових звань військовослужбовців" військовому званні - Президентом України.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин (далі - Інструкція №170), визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Згідно з п. 12.1 Інструкції №170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
Пунктом 5 додатку 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби. Зокрема відповідно до підпункту 26 пункту 5 Додатку 19 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170, яким визначено Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи:
документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами);
один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт перевірки сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки;
один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року №2067, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою згідно з наказом Мінсоцполітики від 21 вересня 2015 року №946;
висновок медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року №2067, про потребу в постійному догляді;
Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини, здійснюється військовослужбовцем, шляхом подання рапорту та документів, які підтверджують підстави для звільнення, а розгляд рапорту військовослужбовця про звільнення зі служби має відбуватися за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проведення розрахунку вислуги років військової служби.
Наслідком розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби є наказ по особовому складу про звільнення з військової служби чи надання обґрунтованої відмови у задоволенні рапорту.
Колегія суддів наголошує, що згідно з п. 117 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.
Письмовими доказами, що долучені до матеріалів справи підтверджується, що вперше позивач звернувся до відповідача із рапортом від 11.10.2025 (зареєстровано 14.10.2025) (а.с.36, у якому просив про звільнення його з військової служби на підставі підпункту «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок», а саме через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу):
у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
До рапорту додано: акт перевірки сімейного стану військовослужбовця ОСОБА_1 №3/3245 від 19.09.2025, складеного комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 ; нотаріально завірену копію довідки МСЕК серії 12 АДД №057868 від 29.08.2024; нотаріально завірену копію пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 від 24.09.2024; нотаріально завірену копію висновку №647 від 13.08.2025 КНП «Лисецька лікарня»; нотаріально завірена копія паспорту ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; нотаріально завірена копія картки платника податків ОСОБА_1 ; нотаріально завірена копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 .
У відповідь на вказаний рапорт ВЧ НОМЕР_1 повідомила позивача про те, що за результатами розгляду рапорту з`ясовано, що у поданому акті обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником ТЦК та СП, вказано інформацію про ОСОБА_3 , що є донькою батька позивача, а отже членом сім`є першого ступеня споріднення. Законодавство України вказує на наявність членів сім`ї, які можуть здійснювати догляд і не вказує на їх місце проживання, як підставу щодо неможливості здійснювати догляд за членами сім`ї.
Також зазначено, що позивачем не надано посвідчену копію документу, який підтверджує факт розлучення батьків, а також посвідчену копію документу, який встановлює факт місця проживання батьків після розлучення. Отже повідомлено, що позивач не можу буть звільненим з військової служби за вказаною підставою.
25.10.2025 на виконання попереднього рапорту позивач 14.10.2025 подав рапорт (зареєстровано 29.10.2025), у якому просив прийняти до уваги додатково подані документи: заяву ОСОБА_7 за №570/4-3418-25 від 21.08.2025; нотаріально завірену копію свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 ; акта №84 від 20.10.2025 про обстеження матеріально-побутових умов.
У відповідь на вказаний рапорт відповідач листом від 31.10.2025 повідомив позивачу, що у наданому ним акті обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформації про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки, вказана інформація про ОСОБА_3 , що є донькою вашого батька, а отже членом сім`ї першого ступеня споріднення. Сестра позивача, що є рідною донькою батька не є обмежена в законодавчих підставах, має вільне пересування, може здійснювати догляд за батьком. Законодавство України вказує на наявність членів сім`ї, які можуть здійснювати догляд і не вказує на їх місце проживання, як підставу щодо неможливість здійснювати догляд за членами сім`ї. 
Також вказано про ненадання посвідченої копії документу, який встановлює факт місця проживання матері після розлучення.
Повідомлено про неможливість звільнення позивача з військової служби (а.с.20).
Звертаючись до суду першої інстанції та надалі з апеляційною скаргою, позивач оскаржує відмову в звільненні його з військової служби через наявність члена сім`ї першого ступеня споріднення – сестри ОСОБА_7 , яка перебуває на постійній основі за кордоном та проживає в королівстві Іспанія.
У контексті спірних правовідносин, слід наголосити, що сторонами не оспорюється факт того, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного стороннього догляду.
Так, у акті перевірки сімейного стану військовослужбовця від 19.09.2025, затвердженого ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 25.09.2025 зафіксовано, що в ході перевірки виявлено наявність осіб І ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , а саме донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , витягу з реєстру територіальної громади про зареєстроване місце проживання вказаної особи не надано. Зі слів ОСОБА_2 його донька не може здійснювати за ним догляд, оскільки тривалий час проживає за межами України (Іспанія) , виховує двох неповнолітніх дітей та надала дві заяви, завірені секретарем з консульських питань посольства України в Королівстві Іспанія, одна з них засвідчує факт, що ОСОБА_7 не має змоги допомагати фізично та фінансово своєму батькові, а інша – засвідчує, що з 30.10.2017 до теперішнього часу вона проживає в королівстві Іспанія без дозволу /права на працевлаштування.
Однак висновків про потребу ОСОБА_4 в постійному догляді медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я. або рішень експертної команди з повсякденного функціонування особи не надано. 
Вказане фактично і стало причиною відмови судом першої інстанції в задоволенні позовних вимог позивача.
Проте, законодавча конструкція «відсутність інших членів сім`ї», закріплена в абзаці 13 п. 3 ч. 12 ст. 26 Закону №2232-XII, не може тлумачитися звужено - виключно як їхня юридична чи фізична відсутність (наприклад, смерть або визнання особи безвісно відсутньою). Такий підхід суперечить самій суті та меті запровадження соціальної гарантії, якою є забезпечення догляду за непрацездатною особою.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.02.2025 у справі №380/16966/24 сформував правовий висновок, згідно з яким: «відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи» означає реальну відсутність таких осіб, які фактично могли б здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю, яка цього потребує. У випадку ж «юридичної наявності» інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи, які, при цьому, реально не можуть здійснювати постійний догляд за такою особою з об`єктивних причин (перебування у полоні, відбування покарання у місцях позбавлення волі, проходження військової служби, тощо), то така особа відсутня у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини дванадцятою статті 26 Закону.
При цьому, перелік об`єктивних причин, наведений Верховним Судом, не є вичерпним. Поняття «постійний догляд» за своєю природою вимагає щоденної, безперервної фізичної присутності доглядача поруч із непрацездатною особою для надання їй побутової, соціальної та медичної допомоги. Здійснювати постійний сторонній догляд дистанційно або шляхом епізодичних візитів - неможливо.
Письмовими доказами, що долучені до матеріалів справи, підтверджується, що ОСОБА_4 , має постійне місце проживання та центр життєвих інтересів в Королівстві Іспанія, а тому з об`єктивних, непереборних причин не може виконувати обов`язки по здійсненню постійного догляду за ОСОБА_2 в Україні. Отже, об`єктивна нездатність здійснювати догляд через постійне проживання за кордоном є фактичним підтвердженням відсутності іншої особи, спроможної забезпечити такий догляд. 
Варто наголосити, що ухвалюючи вказані рішення, суд апеляційної інстанції керується правовою позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 27.02.2025 у справі №380/16966/24.
Застосовуючи висновки Верховного Суду щодо існування «об`єктивних причин», які унеможливлюють здійснення догляду формально («юридично») наявними родичами, суд чітко констатує: неможливість здійснювати догляд через постійне перебування члена сім`ї за межами України є саме тією об`єктивною і непереборною підставою, що унеможливлює виконання обов`язку з догляду. Відтак, наявність таких родичів за кордоном фактично прирівнюється до їхньої відсутності у розумінні приписів абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII, що виключає правомірність відмови військовослужбовцю у звільненні.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Законодавством визначені критерії, за наявності яких особи складають сім`ю, головним з яких є спільне проживання. Особи, які постійно проживають у різних країнах і не пов`язані спільним побутом, об`єктивно не можуть вважатися членами сім`ї у контексті здатності здійснювати постійний догляд вдома.
Як установлено ч. 4 ст. 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Поняття «постійний догляд» передбачає не епізодичну чи матеріальну допомогу, а щоденну, безпосередню фізичну участь у житті особи, яка потребує догляду, допомогу у самообслуговуванні, забезпеченні її життєвих потреб та безпеки.
За таких обставин, наявність у ОСОБА_2 доньки, яка має також обов`язок виховувати власних неповнолітніх дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний розвиток в іншій країні та об`єктивно позбавлена можливості здійснювати постійний догляд за батьком, не є правомірною та достатньою підставою для відмови у звільненні позивача з військової служби.
Відповідач відмовляючи в задоволенні рапорту через вказану обставину не довів, що ОСОБА_7 ( ОСОБА_9 ), яка спільно не проживає з її батьком, а постійно мешкає з малолітніми дітьми в Королівстві Іспанія, могла б реально здійснювати постійний догляд за її батьком ОСОБА_1 . 
З огляду на це, відмова Військової частини НОМЕР_5 у звільненні ОСОБА_1 за сімейними обставинами, за результатами розгляду його рапортів, оформлені листами від 14.10.2025 та від 31.10.2025, є протиправною. Суб`єкт владних повноважень діяв непропорційно, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та застосував норму права всупереч її дійсній меті.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.02.2025 у справі №380/16966/24 (щодо меж дискреційних повноважень військового командування при звільненні) зазначено, що закон не передбачає будь-яких альтернативних варіантів дій суб`єкта владних повноважень за наслідками розгляду рапорту військовослужбовця у разі встановлення судом факту наявності підстав для його звільнення.
Своєю чергою, судом з`ясовано, що у вказаних відмовах також стверджено про ненадання документів щодо встановлення фактів місця проживання батьків після розлучення - матері.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Водночас Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
З метою належного та ефективного способу захисту прав позивача, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 здійснити повторний розгляд рапортів ОСОБА_1 від 11.10.2025 (вх №42193 від 14.10.2025) та від 25.10.2025 (вх. №42509 від 29.10.2025) про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 14 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням висновків суду у даній справі.
Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову в задоволені позовних вимог.
Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.
Крім того, згідно з наказом Восьмого апеляційного адміністративного суду №151/к/тм від 30.03.2026 суддя Мандзій О.П. проходив обов`язкове навчання в Національній школі суддів України для суддів апеляційних адміністративних судів для підтримання кваліфікації у період з 06.04.2026 по 10.04.2026.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року у справі №300/8232/25 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову Військової частини НОМЕР_1 оформлену листами від 14.10.2025 за №03/2697 та від 31.10.2025 за №03/2814 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби на підставі пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», в частині необхідності здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю II групи.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорти ОСОБА_1 від 11.10.2025 (вх №42193 від 14.10.2025) та від 25.10.2025 (вх. №42509 від 29.10.2025) про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 14 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням висновків суду у цій справі, в частині здійснення постійного догляду за ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю II групи та прийняти рішення, з урахуванням висновків викладених у цій постанові.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. П. Мандзій 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар