Справа № 446/2550/21 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І. 
Провадження № 22-ц/811/244/26 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О., 
секретаря: Підлужного В.І.,
з участю: апелянта - ОСОБА_1 , представника відповідача – Квасніцького О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 – Лущанця Миколи Васильовича на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 15 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства м. Кам`янка-Бузька», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Кам`янка-Бузька міська рада Львівської області про стягнення заробітної плати,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 подав до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області позовну заяву до Кам`янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства м. Кам`янка-Бузька», в якій просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період його роботи з 01.05.2020 по 01.09.2021 в розмірі 362 432,32 грн..
У вересні 2025 року ОСОБА_1 подав до Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області позовну заяву до Кам`янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства м. Кам`янка-Бузька», в якій просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період його роботи з 01.01.2023 по 01.09.2023 в розмірі 207 234 грн..
Ухвалою суду від 05.11.2025р. вищевказані справи були об`єднані у одне провадження.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 08.02.1989 його було прийнято на посаду керівника Кам`янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства м. Кам`янка-Бузька». 23.06.2004 відповідно до наказу №122 про призначення на посаду начальника, він приступив до виконання службових обов`язків начальника цього підприємства за безстроковим трудовим договором. Вказує, що через важке фінансове становище на підприємстві у відповідача перед ним утворилася заборгованість по виплаті заробітної плати у сумі 362 432,32 грн. за період з 01.05.2020 по 01.09.2021, а також за період його роботи з 01.01.2023 по 01.09.2023 в розмірі 207 234 грн. Беручи до уваги, що відповідач добровільно не виплачує йому заборгованість по заробітній платі, він змушений звернутися з даним позовом до суду за захистом своїм законних трудових прав та інтересів.
Оскаржуваним рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 15 грудня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Кам`янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства м. Кам`янка-Бузька», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Кам`янка-Бузька міська рада Львівської області про стягнення грошових коштів - задоволено частково.
Стягнуто з Кам`янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства м. Кам`янка-Бузька» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період роботи з січня 2020 по вересень 2021 року в сумі 86892,00 грн., з січня 2023 року по вересень 2023 року у сумі 53600,00 грн., а разом 140 492,00 грн. (сто сорок тисяч чотириста дев`яносто дві гривні нуль копійок).
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з Кам`янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства м. Кам`янка-Бузька» в користь держави судовий збір в розмірі 1404,92 грн. (одна тисяча чотириста чотири гривні дев`яносто дві копійки).
Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць.
Рішення суду оскаржив представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі, апелянт зазначає, що оскаржуване рішення вважає незаконним та необгрунтовним, оскільки суд недостатньо повно та всебічно дослідив надані стороною позивача докази. 
Позивач вважає, що розмір заробітної плати необхідно обчислювати виходячи з умов контракту від 20.07.1998р. на рівні 4-х мінімальних заробітних плат. В свою чергу відповідач вважає, що такий розмір необхідно обчислювати виходячи з одного розміру мінімальної заробітної плати. На підтвердження своїх вимог позивачем надано Довідку від 16.11.2021р. та від 04.09.2023р., які судом не були взяті до уваги, оскільки починаючи з 26.12.2013р. у МКП «УЖКГ» м.Кам`янка-Бузька діє комісія з припинення до якої перейшли всі повноваження щодо управління цією юридичною особою, а відтак ОСОБА_1 не мав повноважень на підписання вищевказаних довідок.
Із врахуванням наведеного просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
20.02.2026 року від представника Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області надійшов відзив на апеляційну скаргу.
02.03.2026 року від представника Кам`янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства м. Кам`янка-Бузька» надійшов відзив на апеляційну скаргу.
06.04.2026 року від представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта - ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача – ОСОБА_3 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що, починаючи з 26.12.2013 у МКП «УЖКГ» м. Кам`янка-Бузька діє комісія з припинення, до якої перейшли усі повноваження щодо управління цією юридичною особою, тому ОСОБА_1 не мав повноважень на підписання довідок від 16.11.2021 та від 04.09.2023 про нарахування собі заробітної плати, а тому суд не бере до уваги такі докази. Оскільки, позивач ОСОБА_1 у спірний період з січня 2020 по вересень 2021 року, а також з січня 2023 року по вересень 2023 року перебував на посаді начальника МКП «Управління житлово-комунального господарства» м. Кам`янка-Бузька, а тому має право на оплату праці у визначеному вище розмірі, а саме у сумі 140 492 грн. (86892,00 грн. + 53600,00 грн.), що підтверджується відповідними довідками, які підписані уповноваженими на те особами. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Судом встановлено, що відповідно до контракту №1 від 20.07.1998 укладеному між виконкомом Кам`янка-Бузької міської Ради народних депутатів та ОСОБА_1 , останній був призначений на посаду начальника управління житлово-комунального підприємства м. Кам`янка-Бузька строком з 20.07.1998 по 31.12.2002 (а.с. 154-158, том 1).
Розпорядженням міського голови Кам`янка-Бузької міської ради від 29.12.2002 №180 ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади.
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04.07.2003, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15.09.2003 та ухвалою Верховного Суду України від 25.11.2003 позивача поновлено на посаді начальника міського комунального підприємства управління житлово-комунального господарства м. Кам`янка-Бузька з 02.01.2003.
Розпорядженням голови Кам`янка-Бузької міської ради за №14-к від 17.06.2004 ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді начальника МКП «УЖКГ» м. Кам`янка-Бузька з 26.08.2003 (а.с. 151, том 1).
Відповідно до витягу з наказу №122-к від 23.06.2004, який видано на підставі розпорядження голови Кам`янка-Бузької міської ради за №14-к від 17.06.2004, ОСОБА_1 приступив до виконання службових обов`язків начальника Кам`янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства м. Кам`янка-Бузька» за безстроковим трудовим договором (а.с.8, том 1).
Розпорядженням голови Кам`янка-Бузької міської ради від 24.02.2014 №13 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Кам`янка-Бузького міського комунального підприємства «Управління житлово-комунального господарства» м. Кам`янка-Бузька.
Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 12.11.2015 у справі №446/414/14, яке набрало законної сили 07.12.2015 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника МКП «Управління житлово-комунального господарства» м. Кам`янка-Бузька з 24.02.2014 (а.с. 142-143, том 1).
Відтак, судом безспірно встановлено, та не заперечується сторонами, обставини перебування ОСОБА_1 на посаді начальника МКП «Управління житлово-комунального господарства» м. Кам`янка-Бузька, зокрема у періоди з 01.05.2020 по 01.09.2021 та з 01.01.2023 по 01.09.2023.
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності визначення розміру заробітної плати ОСОБА_1 , яка підлягає стягненню за ці періоди із розрахунку4-х мінімальних заробітних плат, колегія суддів вважає безпідставним із врахувань наступного.
Судом встановлено, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано суду:
- довідку від 16.11.2021 видану Міським комунальним підприємством "Управління житлово-комунального господарства" м. Кам`янка-Бузька про те, що ОСОБА_1 працює на посаді начальника і йому нараховано заробітну плату з січня 2020 по вересень місяць 2021 року у сумі 362 432, 32 грн., проте не виплачену по причині арешту розрахункових рахунків підприємства (а.с.9 том 1);
- довідку від 04.09.2023 видану Міським комунальним підприємством "Управління житлово-комунального господарства" м. Кам`янка-Бузька про те, що ОСОБА_1 працює на посаді начальника і йому нараховано заробітну плату з березня 2022 року по 01 січня 2023 року у сумі 276 378,10 грн. (а.с. 7 том 2).
Як видно із цих довідок, їх підписав безпосередньо позивач ОСОБА_1 , як начальник підприємства.
Разом з тим, судом встановлено та вбачається із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Міським комунальним підприємством "Управління житлово-комунального господарства" м. Кам`янка-Бузька починаючи з 26.12.2013 перебуває у процесі припинення, утворено комісію з припинення (а.с. 105-107, том 2).
Відповідно до ч. 4 ст. 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
Згідно ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду, що починаючи з 26.12.2013 у МКП «УЖКГ» м. Кам`янка-Бузька діє комісія з припинення, до якої перейшли усі повноваження щодо управління цією юридичною особою, відтак позивач ОСОБА_1 не мав повноважень на підписання вказаних вище довідок від 16.11.2021 та від 04.09.2023 про нарахування собі заробітної плати, а тому суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги такі докази.
Безпідставними, на думку колегії суддів, є доводи апелянта щодо необхідності визначення суми його місячного заробітку із врахуванням умов контракту №1 від 20.07.1998, який визначав таку на рівні чотирьох мінімальних заробітних плат, оскільки вказаним контрактом від 20.07.1998 у Р.3 заробітна плата керівника була встановлена на рівні 290 грн. і така не визначалася відповідно до певної кількості мінімальних заробітних плат.(Т.2 а.с.55)
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Постанова КМУ №859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств» була прийнята вже після укладеного з позивачем контракту, а саме 19.05.1999. 
Водночас, відповідачем було надано суду:
- довідку про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 за період роботи з травня 2020 року по серпень 2021 року у сумі 86892,00 грн. (а.с.224, том 1);
- довідку про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 за період роботи з січня 2023 року по серпень 2023 року у сумі 53600,00 грн. (а.с. 174, том 2).
З огляду на те, що такі довідки визначають заробітну плату позивача на рівні 1 мінімальної заробітної плати, тобто у межах визначених Постановою КМУ №859 «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об`єднань державних підприємств», то такий розмір заробітної плати відповідає вимогам чинного законодавства.
Оскільки, вказані довідки підписані головою та членом комісії з припинення підприємства, тобто уповноваженими особами, а відтак правомірно судом першої інстанції прийнято такі до уваги як належні та допустимі докази.
З такими висновками погоджується й колегія суддів апеляційного суду, оскільки ці висновки ґрунтуються на ретельному аналізу доказів, що є у матеріалах цивільної справи.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України). За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті).
Відповідно до частини 1 статті 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на гідне ставлення з боку роботодавця, інших працівників, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України і частини 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно зі статтею 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Верховний Суд у постанові від 03.02.2021 по справі № 357/1703/18-ц вирішуючи питання про те, якою має бути заробітна плата при не встановленому її фіксованому розмірі, вказав, що для визначення розміру такої невиплаченої заробітної плати врахуванню підлягає встановлений законодавством розмір мінімальної заробітної плати.
Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у випадку коли заробітна плата позивачу, як керівнику комунального підприємства, не визначена у встановленому законом порядку у відповідному контракті, то встановлення її на рівні мінімальної заробітної плати є підставним та обґрунтованим.
Встановивши, що ОСОБА_1 у спірний період з січня 2020 по вересень 2021 року, а також з січня 2023 року по вересень 2023 року перебував на посаді начальника МКП «Управління житлово-комунального господарства» м. Кам`янка-Бузька, а тому має право на оплату праці у визначеному вище розмірі, а саме у сумі 140 492 грн. (86892,00 грн. + 53600,00 грн.).
Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

у х в а л и в :
апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 15 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови у зв`язку з перебуванням одного з членів колегії на лікарняному складено 20 квітня 2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.