П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 квітня 2026 року м. Київ

Справа № 369/2618/20
Провадження: № 22-ц/824/5946/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Філатової Ольги Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 
на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н. С.,
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків,

в с т а н о в и в:

В лютому 2020 року ТОВ «Автокредит Плюс» звернулося до ОСОБА_1 із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 12.02.2018 року ОСОБА_1 надав згоду на приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу на умовах визначених публічним договором. Відповідно до специфікацій товариство передало, а відповідач прийняв у платне володіння та користування автомобіль Toyota Camry, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 125 000 грн. У зв`язку з невиконанням умов договору 10 червня 2019 року товариство вилучило у ОСОБА_1 предмет лізингу, вищевказаний автомобіль, у незадовільному стані. У зв`язку з незадовільним станом автомобіля товариством проведено експертне дослідження для встановлення вартості понесених збитків.
На підставі викладеного, ТОВ просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» вартість понесених збитків у розмірі 169 114, 46 грн. та судові витрати.
Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2020 рокупозов ТОВ «Автокредит Плюс» задоволено частково.
Стягнуто з    ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автокредит Плюс» вартість понесених збитків в розмірі 169114,46 грн, судовий збір в розмірі 2536,72 грн.
У задоволенні інших вимог відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Філатова О. С. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, заочне рішення просила скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила про те, що твердження позивача про настання 10 червня 2019 року події «дефолту» є необґрунтованими та не підтверджені належними і допустимими доказами. При цьому, вважає, що судом не враховано, що відповідач з моменту отримання предмета лізингу належним чином виконував свої зобов`язання та сплатив на користь позивача грошові кошти у сумі понад 60 000 грн, що свідчить про відсутність підстав для одностороннього вилучення автомобіля.
Крім того, посилається на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, відповідно до якої лізингодавець не вправі одночасно вимагати повернення предмета лізингу та стягнення його вартості або пов`язаних із цим платежів, оскільки це призводить до подвійного задоволення вимог кредитора.
Водночас, у порушення вимог статті 651 ЦК України, а також умов публічного договору фінансового лізингу (зокрема пунктів 8.2.1 та 8.2.4), позивачем не дотримано встановленого порядку розірвання договору та вилучення предмета лізингу. Зокрема, відповідача не було належним чином повідомлено про наявність заборгованості, час та місце вилучення транспортного засобу, а також не надано можливості виконати зобов`язання або реалізувати право на викуп автомобіля за погодженою ціною. Такі дії свідчать про істотне порушення позивачем умов договору та норм матеріального права.
Крім цього, зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягає у неналежному повідомленні відповідача про дату, час і місце розгляду справи, що призвело до розгляду справи за його відсутності та позбавило можливості надати заперечення і докази на підтвердження своєї позиції.
Ухвалами суду від 13 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Прохода Р. С. в інтересах ТОВ«Автокредит Плюс» заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх безпідставними і необґрунтованими, зазначаючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, представник позивача наголошує, що між сторонами було укладено договір фінансового лізингу шляхом приєднання відповідача до публічного договору, на підставі якого останній отримав у користування транспортний засіб, а тому набув відповідних прав та обов`язків за цим договором. При цьому, зазначає про те, що відповідач неналежним чином виконував умови договору, зокрема допустив прострочення сплати лізингових платежів, що відповідно до умов договору є підставою для настання події дефолту та вилучення предмета лізингу. На спростування доводів апеляційної скарги щодо відсутності доказів дефолту представник позивача посилається на умови публічного договору, відповідно до яких подією дефолту є, зокрема, прострочення платежів, а також зазначає, що відповідач був повідомлений про настання дефолту засобами зв`язку, передбаченими договором, у тому числі в телефонному режимі. Крім того, у відзиві вказано, що вилучення транспортного засобу здійснено правомірно, відповідно до умов договору, а акт приймання-передачі від 10.06.2019 підписаний відповідачем без зауважень, що, на думку позивача, підтверджує як факт вилучення, так і наявність пошкоджень автомобіля. Представник позивача також зазначає, що саме на лізингоодержувача покладається обов`язок щодо утримання, ремонту та технічного обслуговування транспортного засобу, а також ризик його пошкодження, у зв`язку з чим збитки, визначені експертним звітом у розмірі 169 114,46 грн, підлягають відшкодуванню відповідачем.
В судовому засіданні  ОСОБА_1 та його представник, адвокат Філатова О. С. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
Адвокат Прохода Р. С. в інтересах ТОВ «Автокредит Плюс» в режимі відео конференції, заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, як лізингоодержувач, зобов`язаний належним чином утримувати предмет лізингу та несе ризик його пошкодження, а відтак повинен відшкодувати позивачу збитки, завдані внаслідок пошкодження транспортного засобу, у розмірі, визначеному експертним дослідженням.
При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що надані позивачем докази є належними та достатніми для підтвердження як факту заподіяння шкоди, так і її розміру, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.
Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи дійшла наступних висновків.
Згідно з ч. 5 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.
З матеріалів справи убачається, що направлені судом першої інстанції повістки на зазначену в позові адресу поверталися на адресу суду з відміткою «інші причини поверенння», що не може вважатися належним повідомленням.
Частиною 11 ст. 128 ЦПК України передбачено, що відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
Однак, матеріали справи не містять здійсненим судом оголошень на сайті.
Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, що  ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи належним чином.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року у справі № 2-941/11.
Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) цього обов`язку судом призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 752/11822/15-ц.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Ураховуючи вищенаведене, заочне рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Отже, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, вимога про визнання його недійсним за загальним правилом не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (пункт 72), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 95)).
Отже, у разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, із вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи вимоги його нікчемністю.
Відносини, які виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства України, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно зі статтею 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Договір фінансового лізингу є змішаним договором, який поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу, а передбачені договором лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченню дії договору. На правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем як лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.
У частині положень щодо надання об`єкта лізингу у користування на правовідносини, зокрема щодо оплати за це, поширює свою дію параграф 5 «Найм (оренда) транспортного засобу» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК України, що узгоджується з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.
Колегією суддів встановлено, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу є змішаним, оскільки містить елементи договору оренди та договору купівлі-продажу автомобіля, а тому, підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Також установлено, що сторони порушили вимоги ЦК України щодо нотаріального посвідчення договору, а тому в силу закону укладений сторонами договір вважається нікчемним.
З матеріалів справи вбачається, що з моменту виникнення між сторонами у справі спірних правовідносин відповідач користувався предметом лізингу, який належить ТОВ «Автокредит Плюс».
Хоча сторони прямо не заявляли про нікчемність договору, однак суд першої інстанції, вирішуючи спір, був зобов`язаний надати належну правову оцінку природі спірних правовідносин, а також перевірити дотримання сторонами вимог закону щодо форми укладеного правочину, зокрема положень статті 799 ЦК України.
Невиконання судом першої інстанції такого обов`язку призвело до неправильного застосування норм матеріального права, оскільки у разі недодержання вимог закону щодо форми договору фінансового лізингу, який за своєю правовою природою є змішаним та містить елементи договорів найму (оренди) і купівлі-продажу транспортного засобу, такий правочин є нікчемним у силу закону.
Відповідно до положень частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним незалежно від визнання його таким судом, а тому суд, розглядаючи спір, повинен був перевірити наявність підстав для висновку про його нікчемність та, у разі їх встановлення, застосувати наслідки недійсності правочину.
За змістом статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все одержане за таким правочином, а у разі неможливості такого повернення - відшкодувати його вартість. Такі правовідносини мають характер реституції та спрямовані на відновлення майнового стану сторін, який існував до вчинення правочину.
Колегія суддів відмічає, що правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням нікчемного правочину, є кондикційними за своєю правовою природою, оскільки пов`язані з набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави. 
Разом із тим, колегія суддіввважає за необхідне зазначити таке.
Як убачається з матеріалів справи, предмет лізингу, транспортний засіб, був вилучений позивачем, 10 червня 2019 року. Однак, акт приймання-передачі предмета лізингу від 10 червня 2019 року, складений у зв`язку з настанням події дефолту (т. 1, а. с. 25), не підписаний відповідачем, що виключає можливість визнання безспірним як факту передачі транспортного засобу у відповідному стані, так і обставин його пошкодження.
Водночас, зі змісту заяви про приєднання до публічного договору вбачається, що після прийняття лізингодавцем рішення про надання фінансового лізингу лізингоодержувач зобов`язаний сплатити авансовий платіж у розмірі 46 000 грн (т. 1, а. с. 18). Матеріали справи містять підтвердження виконання відповідачем зазначеного обов`язку, зокрема квитанцію про сплату відповідних коштів на користь позивача.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що заявлені до стягнення суми є збитками у розумінні статті 22 ЦК України та що вони виникли саме внаслідок протиправних дій відповідача.
При цьому, з урахуванням встановленої нікчемності правочину та фактичного повернення предмета лізингу позивачу, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини підлягають врегулюванню із застосуванням положень статті 216 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за таким правочином (двостороння реституція).
Колегія суддів також враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21, відповідно до яких у разі встановлення недійсності правочину та відсутності спеціальних наслідків, передбачених законом, суд, задовольняючи вимогу про повернення переданого за таким правочином майна, зобов`язаний одночасно вирішити питання про повернення іншій стороні всього одержаного нею за цим правочином.
При цьому, таке повернення здійснюється у порядку двосторонньої реституції, а відповідне стягнення не є самостійною позовною вимогою, а становить необхідний та невід`ємний правовий наслідок недійсності правочину. У такому випадку відповідач виступає стягувачем у частині повернення переданого ним майна або грошових коштів.
Як убачається з матеріалів справи, відповідачем на виконання умов договору було сплачено на користь позивача грошові кошти у розмірі 46 000 грн як авансовий платіж, що підтверджується наявними у справі доказами (т. 1, а. с. 18).
Водночас предмет лізингу, транспортний засіб, був повернутий у володіння позивача, що свідчить про фактичне припинення користування ним відповідачем.
За таких обставин, з метою приведення сторін у первісний стан, який існував до укладення нікчемного правочину, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 46 000 грн, сплачені останнім на виконання такого правочину.
При цьому, колегія суддів зазначає, що застосування наслідків недійсності правочину є імперативним та не залежить від заявлених сторонами вимог, оскільки спрямоване на усунення правових наслідків нікчемного правочину та відновлення майнового становища сторін.
Той факт, що застосування двосторонньої реституції може призвести до погіршення майнового становища позивача порівняно з тим, на яке він розраховував, не є підставою для відмови у застосуванні таких наслідків, оскільки головною метою є приведення сторін у стан, який існував до вчинення правочину.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, неправильно визначив правову природу спірних правовідносин та помилково застосував положення статті 22 ЦК України, не врахувавши нікчемність правочину та необхідність застосування наслідків його недійсності.
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення збитків підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Водночас, з огляду на встановлену нікчемність правочину та фактичне виконання сторонами зобов`язань за ним, колегія суддів вважає за необхідне застосувати наслідки недійсності правочину, передбачені статтею 216 ЦК України, та стягнути з позивача на користь відповідача грошові кошти у розмірі 46 000 грн.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову, судові витрати підлягають покладенню на позивача. 
У зв`язку з цим з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 805 грн 08 коп.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376 , 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Філатової Ольги Сергіївни в інтересах ОСОБА_1  задовольнити.
Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 вересня 2020 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Застосувати наслідки недійсності правочину.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (ЄДРПОУ 34410930, 49126, м. Дніпро, пр. Праці, 2Т) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) грошові кошти у розмірі 46 000 (сорок шість тисяч) грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» (ЄДРПОУ 34410930, 49126, м. Дніпро, пр. Праці, 2Т) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 3805 (три тисячі вісімсот п`ять) грн. 08 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура