ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 591/6033/23
провадження № 61-6758св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Сумська обласна прокуратура,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сумського апеляційного суду від 06 травня 2025 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Криворотенка В. І., Рунова В. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Сумської обласної прокуратури в якому, з урахуванням заяви про зміну позову та збільшення позовних вимог, просив стягнути з Сумської обласної прокуратури на його користь 944 206,47 грн упущеної вигоди та 150 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги мотивував тим, що з 07 травня 2007 року працює в органах прокуратури, з 14 квітня 2017 року обіймав посаду заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури. Наказом керівника Сумської обласної прокуратури від 12 березня 2021 року його було звільнено з посади заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про прокуратуру», пунктом 3 підпункту 12 пункту 19 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури». Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року, яке постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2022 року залишено без змін, визнано протиправним і скасовано рішення П`ятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) № 22 від 24 грудня 2020 року про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 . Визнано протиправним і скасовано наказ керівника Сумської обласної прокуратури від 12 березня 2021 року № 61к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області та органів прокуратури Сумської області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області. Стягнуто з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 208 028,25 грн та понесені ним судові витрати на отримання професійної правничої допомоги.
16 лютого 2022 року позивача поновлено на позаштатній посаді заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури, а з 23 грудня 2022 року він обіймає посаду прокурора Тростянецького відділу Охтирської окружної прокуратури.
У зв`язку з порушенням трудових прав та незаконним звільненням із займаної посади вважає, що він має право на відшкодування йому упущеної вигоди та моральної шкоди.
Зокрема, внаслідок розсилання керівникам місцевих прокуратур Сумської області інформаційного листа за підписом керівника Сумської обласної прокуратури, в якому йшлося про вчинення ним дій та прийняття рішень, нібито в умовах реального конфлікту інтересів, було завдано значної шкоди його діловій репутації, поставлені під сумнів його професійні якості та його авторитет серед колег.
Зазначав про те, що протиправні дії та рішення відповідача завдали значної шкоди не тільки йому, а й членам його родини, яких він зобов`язаний утримувати.
Посилається і на погіршення його майнового стану, унаслідок незаконного звільнення. Так, він змушений був продати належний на праві власності автомобіль, був позбавлений можливості виконати зобов`язання за кредитними договорами. Після поновлення на роботі у лютому 2022 року та початком повномасштабної агресії рф не отримав матеріальної допомоги, яку отримали інші прокурори Охтирської окружної прокуратури. Присуджений до стягнення за судовим рішенням середній заробіток за час вимушеного прогулу, що було виконано у примусовому порядку у червні 2022 року, значно знецінився у порівнянні з 2021 роком.
Вважав, що на час звернення до суду з позовом його права в повній мірі відновлені не були, адже він працює на посаді прокурора Охтирської окружної прокуратури, яка не є рівнозначною посаді яку він обіймав до звільнення, - заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури.
Вимоги про стягнення упущеної вигоди позивач мотивував тим, що за період з 16 лютого 2022 року до 22 грудня 2022 року та після поновлення на роботі в Охтирській окружній прокуратурі на позаштатній посаді він не одержав належний йому дохід. Вважав, що за умови відсутності протиправних дій відповідача, він би обіймав посаду заступника керівника Охтирської окружної прокуратури та його посадовий оклад з доплатами мав становити 62 400,00 грн, розмір отриманих ним доходів за період з 16 лютого 2022 року до 22 грудня 2022 року становив би 635 061,82 грн, тоді як ним отримано лише 110 400,00 грн. Отже, розмір недотриманої ним заробітної плати становить 524 661, грн 36 коп.
Також у 2021-2022 роках всі прокурори Охтирської окружної прокуратури, окрім нього, за результатами оцінювання якості роботи отримали оцінку «позитивно» з виплатою 238 039,16 грн щорічної премії, 79 688,57 грн допомоги на оздоровлення та 101 817,38 грн матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових умов.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06 серпня 2024 року у складі судді Сидоренко А. П. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з Сумської обласної прокуратури на користь держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування упущеної вигоди, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року у справі №480/2730/21 встановлено обставини того, що позивач підлягає поновленню саме на тій посаді, з якої його було звільнено. Зазначене рішення було виконане відповідачем. Позивач не довів підстав для зайняття посади в окружній прокуратурі за результатом його поновлення на посаді, оскільки законодавством передбачена процедура зайняття такої посади за наслідками успішного проходження атестації, та не передбачене переведення на адміністративну посаду окружної прокуратури автоматично. Таким чином, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення позивачем втрат у виді неотриманих сум різниці посадових окладів, матеріальної допомоги та премій, а тому відсутні підстави для задоволення заявлених позовних вимог в цій частині.
При вирішенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що під час судового розгляду встановлено, що дії відповідача щодо незаконного звільнення позивача за наказом від 12 березня 2021 року № 61к призвели до порушення його законних прав, завдали моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Водночас, визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд врахував характер порушення його прав, тяжкість і істотність вимушених змін у житті внаслідок порушення трудових прав та зусиль, вжитих для їх відновлення, виходячи з засад розумності та справедливості, визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн.
Короткий зміст оскаржуваної постанови апеляційного суду
Постановою Сумського апеляційного суду від 06 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 серпня 2024 року змінено в частині мотивів відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про відшкодування майнової шкоди.
В іншій частині рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 серпня 2024 року залишено без змін.
Змінюючи мотиви відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування упущеної вигоди, апеляційний суд дійшов висновку, що дії Сумської обласної прокуратури, що виразилися у прийнятті наказу про звільнення позивача, не перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з втратою ним доходу у заявленому до стягненні розмірі. Оскільки саме прийняте П`ятою кадровою комісією обласної прокуратури з атестації прокурорів місцевих прокуратур рішення від 24 грудня 2020 року про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації, протиправність якого встановлена рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року, призвело до порушення права позивача на переведення до окружної прокуратури. Питання проведення атестації прокурорами Охтирської місцевої прокуратури не перебувало в компетенції Сумської обласної прокуратури.
Водночас апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн, що відповідає ступеню та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його трудових прав, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, та відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У травні 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02 березня 2023 року у справі № 607/21703/21, від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, вказує на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статей 22, 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), зокрема:

- відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статті 1173 ЦК України в аспекті визначення суб`єкта, відповідального за відшкодування збитків у формі упущеної вигоди, спричинених незаконним рішенням Кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів про неуспішне проходження позивачем атестації та незаконним рішенням Сумської обласної прокуратури про звільнення його із займаної посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII; 

- відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статті 22 ЦК України стосовно визначення в чому полягає упущена вигода та порядок визначення її розміру, яку зазнав прокурор, щодо якого спочатку були прийняті незаконне рішення про неуспішне проходження атестації та незаконне рішення про звільненнявідповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, у зв`язку з чим не переведено до окружної прокуратури з правом на отримання посадового окладу з доплатами відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» у новому розмірі, але якого майже через рік на підставі рішення суду поновлено на посаді, проведено повторну співбесіду з прийняттям за тих самих обставин рішення про успішне проведення атестації, переведено до окружної прокуратури з виплатою заробітної плати.

Також вказує на порушення норм процесуального права, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, не погоджуючись із розміром обчисленої позивачем упущеної вигоди, всупереч правовому висновку Верховного Суду, висловленому у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19, не зменшив самостійно суму недоотриманих ним доходів. 

Вважає, що висновок суду про розмір заподіяної йому шкоди на рівні 5 000,00 грн не відповідає обставинам справи та свідчить про неправильне застосування судами норм матеріального права, які вимагають визначення моральної шкоди на засадах справедливості.

У серпні 2025 року від Сумської обласної прокуратури до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якій відповідач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить відмовити у її задоволенні, а оскаржувані рішення судів - залишити без змін, оскільки вони є законними. Відзив містить клопотання про продовження строку на подання відзиву, яке не підлягає задоволенню, оскільки відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду, а аналіз клопотання відповідача не свідчить, що строк на подання відзиву пропущений з поважних причин, тому суд повертає його без розгляду.

У вересні 2025 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив Сумської обласної прокуратури, в якій просить повернути цей відзив без розгляду.

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 27 травня 2025 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 591/6033/23 з Зарічного районного суду м. Суми та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
У липні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 591/6033/23.
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2026 року справу № 591/6033/23 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що  з 07 травня 2007 року позивач працює в органах прокуратури, з 14 квітня 2017 року на посаді заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 (а. с. 9-12).

Наказом керівника Сумської обласної прокуратури від 12 березня 2021 року №61к позивача звільнено з посади заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області за пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про прокуратуру», пункту 3, підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ Прикінцеві і перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Підставою для прийняття наказу стало рішення П`ятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 24 грудня 2020 року № 22 (а.с. 13).

В інформаційному листі від 22 грудня 2020 року до керівників місцевих прокуратур Сумської області за підписом керівника Сумської обласної прокуратури зазначається про вчинення дій та прийняття рішень заступником керівника Охтирської місцевої прокуратури ОСОБА_1 , в умовах реального конфлікту інтересів. За висновками службового розслідування, встановлені у діях працівників прокуратури, у тому числі і ОСОБА_1 , порушення, як зазначається у листі, стали можливими з причини нерозуміння ними суті та невиконання встановлених антикорупційним законодавством вимог і обмежень, спрямованих на запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, та в умовах недостатньої обізнаності працівників прокуратури щодо вказаних вимог і обмежень в цілому. Та поставлено вимогу вжити додаткових заходів до запобігання порушенням вимог і обмежень, передбачених антикорупційним законодавством, у діяльності підпорядкованих структурних підрозділів (а. с. 34 - 35).

Позивач є одруженим, має багатодітну сім`ю, що підтверджується посвідченням члена багатодітної сім`ї НОМЕР_2 (а.с. 36), свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 (а. с. 37), свідоцтвом про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 (а. с. 38), свідоцтвом про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_5 (а. с. 39).

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 01 липня 2022 року батько позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має першу Б групу інвалідності (а. с. 41). Факт родинних стосунків підтверджується копією свідоцтва про народження позивача (а. с. 40).

З договору купівлі-продажу від 12 січня 2021 року № 5943/2021/2382893 встановлено, що позивач продав належний йому транспортний засіб RENAULT DUSTER ОСОБА_5 (а. с. 42).

Відповідно до довідки від 12 січня 2021 року № 374 позивач мав кредитне зобов`язання перед АТ «Креді Агріколь Банк», та 12 січня 2021 року кредит погашено в повному обсязі (а. с. 43).

З копії довідки з Державного центру зайнятості Тростянецького управління Охтирської філії Сумського ОЦЗ від 06 березня 2023 року відомо, що позивач був зареєстрований як безробітний з 17 березня 2021 року (а. с. 44).

Відповідно до рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 06 квітня 2023 року у справі № 588/1189/21 з позивача стягнуто на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість в сумі 88 283,62 грн (а. с. 46 - 50).

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 01 березня 2023 року у справі № 588/692/22 з позивача стягнуто на користь ТОВ «Фінансова компанія «ЄАПБ» заборгованість в загальній сумі 42 950,00 грн (а. с. 51 - 55).

Відповідно до відповіді Сумської обласної прокуратури від 10 липня 2023 року прокурорам Охтирської окружної прокуратури 28 лютого 2022 року була нарахована матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати, з зазначенням відповідних сум (а. с. 57).

З акта обстеження пошкоджених будівель і споруд від 13 травня 2022 року № 3 вбачається, що належний позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом житловий будинок отримав часткове пошкодження внаслідок повітряно-бомбової атаки військами російської федерації 03 та 05 березня 2022 року (а. с. 58).

З листа Сумської обласної прокуратури від 09 червня 2023 року № 21-1124-23 відомо, що відповідно до наказу керівника Сумської обласні прокуратури від 24 листопада 2022 року № 582вк, ОСОБА_1 , займаючи посаду заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури, з 05 до 11 грудня 2022 року перебував у щорічній основній відпустці та йому була нарахована виплачена матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі середньомісячні заробітної плати в сумі 11 316,50 грн (а. с. 61 - 63).

Із листа Сумської обласної прокуратури від 02 січня 2024 року № 21-1262-24 встановлено, що прокурорам, які позитивно пройшли оцінювання, виплачена щорічна премія. Позивачу надано у 2021 - 2022 роках щорічна оплачувана відпустка з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати (а. с. 167 - 169).

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року у справі № 480/2730/21 визнано протиправним і скасовано рішення П`ятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 24 грудня 2020 року № 22 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 .

Визнано протиправним і скасовано наказ керівника Сумської обласної прокуратури від 12 березня 2021 року № 61к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області та органів прокуратури Сумської області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника керівника Охтирської місцевої прокуратури Сумської області.

Стягнуто із Сумської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 208 028,25 грн та понесені ним судові витрати на отримання професійної правничої допомоги (а. с. 14 - 21).

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Щодо відшкодування майнової шкоди

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок його звільнення, яке у подальшому визнано судом незаконним, після поновлення його на позаштатній посаді він не отримав належний йому дохід, що завдало йому майнових збитків у вигляді упущеної вигоди, а саме недоотриманої заробітної плати за період з 16 лютого 2022 року до 22 грудня 2022 року у розмірі 524 661,36 грн.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 22 ЦК України, яку позивач, у тому числі, визначив підставою позову, збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, наведеними у статті 1166 цього Кодексу, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування або посадовою особою відповідного органу, визначені у статтях 1173, 1174 ЦК України, за змістом яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи посадовою особою відповідного органу при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статті 1173 і 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом до суду про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Дії (бездіяльність) відповідного органу, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та про відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (стаття 11 ЦК України).

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу передбачено у статті 16 ЦК України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Для визначення предмета позову як способу захисту права чи інтересу важливим є перелік способів захисту цивільного права та інтересу, наведений у статті 16 ЦК України, за змістом якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих правових норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. 

Отже, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі
№ 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) вказано, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). 
Змінюючи мотиви відмови у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, апеляційний суд зазначив, що дії Сумської обласної прокуратури, які полягають у прийнятті наказу про звільнення позивача, не перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з втратою  позивачем доходу у заявленому до стягненні розмірі. Крім того, твердження позивача про те, що він мав обійняти адміністративну посаду в окружній прокуратурі та, відповідно, і розмір упущеної вигоди, яку просив стягнути на свою користь, ґрунтуються виключно на його припущеннях, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача в цій частині.

Верховний Суд ураховує, що тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який має довести, що він міг і повинен був отримати визначені ним доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди також мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо недоведення позивачем того, що дії Сумської обласної прокуратури перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з втратою  ним доходу у заявленому до стягненні розмірі.

Посилання в касаційній скарзі на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування статей 22, 1173 ЦК України у подібних правовідносинах є необґрунтованими з урахуванням наступного.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту цієї норми випливає, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 1173 ЦК України в аспекті визначення суб`єкта, відповідального за відшкодування збитків у формі упущеної вигоди, спричинених незаконним рішенням Кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів про неуспішне проходження позивачем атестації та незаконним рішенням Сумської обласної прокуратури про звільнення його з посади є необґрунтованими, оскільки судом апеляційної інстанції було встановлено саме відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та завданням позивачу збитків, що є самостійною та безумовною підставою для відмови у задоволенні позову. 

Тому, апеляційний суд не застосовував статтю 1173 ЦК України в аспекті саме визначення суб`єкта, відповідального за відшкодування збитків у формі упущеної вигоди. Отже, формулювання Верховним Судом висновків щодо застосування статті 1173 ЦК України у правовідносинах, що склалися у цій справі, є недоцільним.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає також про відсутність висновку Верховного Суду стосовно визначення, в чому полягає упущена вигода та порядок визначення її розміру, яку зазнав прокурор, щодо якого спочатку було прийнято незаконне рішення про неуспішне проходження атестації та незаконне рішення про звільнення відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, у зв`язку з чим не переведено до окружної прокуратури з правом на отримання посадового окладу з доплатами відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» у новому розмірі, але якого майже через рік на підставі рішення суду поновлено на посаді, проведено повторну співбесіду з прийняттям за тих самих обставин рішення про успішне проведення атестації, переведено до окружної прокуратури з виплатою заробітної плати.

Під час касаційного оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).

У справі, яка переглядається, проаналізувавши зміст оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд дійшов висновку, що при вирішенні спору по суті судом апеляційної інстанції ухвалено рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів.

Верховним Судом неодноразово формулювались висновки, щодо застосування статті 22 ЦК України, зокрема у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18) від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). від 30 травня 2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18), висновки суду апеляційної інстанції не суперечать зазначеним правовим висновкам Верховного Суду. 

З урахуванням викладеного, Верховний Суд не знайшов підстав для формулювання нових висновків щодо застосування статті 22 ЦК України у правовідносинах, що склалися у цій справі.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України не підтвердилася, що виключає скасування оскаржуваного судового рішення з цієї підстави.

Колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19.

Дослідивши наведену заявником постанову Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що фактичні обставини у справі, яка переглядається, та у справі, на яку містяться посилання у касаційній скарзі, є різними, а правовідносини не є подібними, оскільки у наведеній заявником постанові спір виник з приводу наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача 3% річних та «інфляційних», через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу природного газу.

Таким чином, порівнювані правовідносини не є подібними, різняться підставами
і предметами позовів, що вказує на відмінність норм, відповідно до яких вирішується спір, тому посилання на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 є нерелевантним.

Отже, такі доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування постанови апеляційної інстанції, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, «Рисовський проти України», № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційних та цивільно-правових нормах: стаття 56 Конституції України; статті 1173 - 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Частково задовольняючи вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що у зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 , йому була завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, пов`язаних з порушенням гарантованого Конституцією України права на працю та необхідністю його відновлення в судовому порядку, дійшов правомірного висновку про відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції про те, що визначений розмір моральної шкоди у сумі 5 000 грн відповідає засадам розумності та справедливості з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди. Крім того, сам факт визнання порушеного права також є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 , не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками судів і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Посилання заявника на те, що апеляційний суд при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17, від 02 березня 2023 року у справі № 607/21703/21 є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить, і встановлені судами у цій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та постанова суду апеляційної інстанції відповідають критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки надано оцінку всім важливим аргументам сторін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення
у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені
у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд повно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин та, надавши належну правову оцінку фактичним обставинам справи і поданим сторонами доказам, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 

Постанову Сумського апеляційного суду від 06 травня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк