ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3753/26 Справа № 202/6212/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 16 грудня 2025 року 
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про відібрання дитини та визначення місця її проживання , –

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника, ОСОБА_3 , через систему «Електронний суд» звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпра із позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про відібрання дитини та визначення місця її проживання.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що з 28.07.2007 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . Шлюб розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2013 року. В шлюбі народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Станом на теперішній час, позивач та відповідачка розлучені, та проживають окремо. Спільна дитина позивача та відповідача проживає разом з матір`ю та її батьками, та лише в період канікул, вихідних та святкових днів – проживає з батьком та його сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . Але, незважаючи на те, що спільна дитина сторін проживає разом з матір`ю, позивач, як батько в одноосібному порядку несе абсолютно усі витрати, пов`язані з утриманням спільної дитини. Також, позивач як батько дитини в повному обсязі несе витрати на догляд та лікування і оздоровлення дитини. Обставини, які вказують на невиконання своїх батьківських обов`язків відповідачем, як матір`ю дитини пов`язані зі станом здоров`я матері, а саме: тривалим розладом психічного здоров`я відповідача. Через наявний тривалий розлад здоров`я відповідач позбавлена можливості приймати участь як і у вихованні так і у фінансовому утриманні спільної дитини. Разом з тим, постійні загострення хронічного психічного захворювання не дає можливість відповідачу влаштуватись на роботу, та позбавляє можливості відповідача будувати нормальну взаємодію та спілкування з неповнолітньою дитиною. Тобто, в момент знаходження дитини за місцем проживання відповідача, частково участь у вихованні та догляді за неповнолітнім підлітком здійснюють батьки відповідача.
Стосовно морально-психологічного стану самої дитини, позивач вказав, що в момент фактичного знаходження за місцем проживання відповідача дитина перебуває в пригніченому моральному стані, відчуває тривогу, та перебуває в постійному стресі, що зумовлено поведінкою матері в момент чергових загострень її психічного захворювання. В момент перебування у батька на вихідних, канікулах та у святкові дні – дитина лише через декілька днів після прибуття від відповідача оговтується від свого тривожного стану та має можливість розвиватись та проводити час у відповідності до свого підліткового віку.
Вказав, що позивач як батько готовий забезпечити спілкування дитини з відповідачем, але залишити дитину проживати разом з матір`ю за умови наявних постійних загострень хронічної психічної хвороби матері, та за умови нестабільного стану самого відповідач і відсутності у відповідача фінансової можливості приймати участь у утриманні дитини – зашкодить самій неповнолітній дитині.
У зв`язку з чим позивач просив суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі та ухвалити рішення про відібрання неповнолітнього ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у його матері ОСОБА_2 ; визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) разом з батьком – ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 16 грудня 2025 року у задоволенні позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
Учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У суді першої інстанції були допитані свідки.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , дружина позивача, повідомила суду про те, що вона проживає з позивачем протягом п`яти років. Коли ОСОБА_6 приїздив до них, він був у пригніченому стані. Про стосунки з матір`ю знає лише з його слів. Він розповідав, що мати буває емоційною. ОСОБА_6 виховується на дві родини. Більшу частину часу ОСОБА_6 проживав з ними, та вже рік проживає з ними постійно.

Свідок ОСОБА_7 , мати відповідачки, вказала, що донька хоче покласти юридичну відповідальність батька за сина. В доньки прояви хвороби стали помітні ще до народження дитини. В доньки бувають періоди, коли вона себе добре почуває. У доньки вища освіта, вона художник дизайнер. Донька пише ікони, їх можна побачити в церквах. Батюшка дає їй благословення на їх написання. В ніяку секту вона не ходить. Ніякої загрози для дитини вона не несе, вона емоційно розмовляє з ОСОБА_6 . ОСОБА_6 слухає батька і каже, що йому краще з ним. Сторони не чинять перешкоди в спілкуванні з дитиною один одному. ОСОБА_6 виховують всі. Дитина зареєстрована за місцем проживання батька.
Опитаний неповнолітній ОСОБА_4 , розповів про те, що мати не працює, а батько працелюбний та працює далекобійником. Мати хворіє давно, вона може ходити по будинку та кричати. Коли був маленький йому було страшно. Фізичної сили мати жодного разу до нього не застосовувала. Мати може видумувати щось, так вона звинуватила його в крадіжці ікони, а як виявилося вона її залишила у священника. Мати хотіла долучити його до церкви. Вказав, що у батька хороша сім`я: його дружина та донька дружини. Мачуха працює вчителем англійської мови. Вказав, що батьки розлучені давно, він спочатку жив почергово, як з батьком, так і з матір`ю. Більше року він проживає з батьком та приходить до матері, бабусі та дідуся. На канікулах він не проживає з матір`ю, він просто приходить в гості. Ніхто йому не перешкоджає з ними зустрічатися. Зазначив, що зареєстрований з батьком.
Судом встановлено, що 28 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 був зареєстрований шлюб.

Від шлюбу сторони мають сина: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 (а.с. 20).
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу спільна дитина залишається проживати за домовленістю батьків. (справа №202/18695/13-ц, провадження №2/202/1578/2013).
Відповідно до Довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з паспортом громадянина України ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .
Згідно з Актом обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , складеного спеціалістами Управління-служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 12 листопада 2025 року, за місцем проживання сім`ї ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пів тижня проживає за адресою: АДРЕСА_2 , іншу частину проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з батьком ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що на час звернення позивача до суду із вказаним позовом сину сторін ОСОБА_6 виповнилось 14 років.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
При цьому, вимоги ст. 6 СК України передбачають, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад.
Кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу (частина перша статті 18 СК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
Колегія суддів не приймає доводи апелянта щодо відібрання дитини, зважаючи на наступне.
Відповідно до ст.170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.
У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.
Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Згідно з ч.1 ст.162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.
Ця норма права встановлює правові наслідки протиправної зміни місця проживання малолітньої дитини одним із батьків (з яким вона не проживає) або третьою особою. Положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким в силу закону чи на підставі рішення суду чи закону визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання (див. висновки у постановах Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 475/431/21 та від 21 червня 2023 року у справі № 336/2426/20).
Відібрання дитини у контексті статті 162 СК України - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати, однак з урахуванням права кожного з батьків та добросовісної поведінки батьків задля дотримання прав дитини та кожного з них.
Зміст статті 162 СК України свідчить про те, що сфера її застосування обмежується лише протиправною поведінкою щодо зміни місця проживання малолітньої дитини. Отже в статті 162 СК України відбувається внормування тієї ситуації застосовується, коли після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини таке місце проживання було самочинно змінене другим із батьків.
Такі висновки містяться у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 183/1464/22 (провадження № 61-7478сво23).
Судом встановлено, що судове рішення про визначення місця проживання дитини не приймалось, орган опіки та піклування також не встановлював місце проживання.
Встановлено та сторонами не оспорюється, що дитина проживала за взаємною домовленістю батьків, а після досягнення 14-річного віку постійно проживає разом із батьком. 
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відсутні правові підстави для відібрання дитини від матері, оскільки у спірних правовідносинах немає умов для застосування положень частини першої статті 162 та статті 170 Сімейного кодексу України.
Щодо визначення місця проживання неповнолітнього, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.
Право батьків на визначення місця проживання дитини визначено положеннями ст. 160 СК України: 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
А відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
В свою чергу, зі змісту ч. 2 ст. 29 ЦК України вбачається що Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачем, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Як вбачається з рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2013 року у справі №202/18695/13-ц за позовною заявою ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, яким шлюб між сторонами розірвано, після розірвання шлюбу дитина залишається проживати за домовленістю сторін.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
Відповідно до положень ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Як убачається з матеріалів справи та змісту позовної заяви, позивач просив визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас такі вимоги не узгоджуються з положеннями статті 15 ЦК України та статті 161 СК України, оскільки дитина досягла 14-річного віку, а отже, має право самостійно визначати своє місце проживання. 
Під час судового розгляду встановлено, що син уже близько року фактично проживає разом із батьком, висловив чітке бажання і надалі проживати з ним, а також підтвердив наявність добрих і довірчих відносин. 
При цьому спілкування з матір`ю не припинено, він підтримує з нею контакт, відвідуючи її.
За таких обставин спір щодо визначення місця проживання дитини фактично відсутній, а звернення до суду з відповідною вимогою не відповідає належному способу захисту права. 
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить висновку, що у ході розгляду справи позивач не довів порушення чи оспорення своїх прав ні суду першої, ні апеляційної інстанції, що є обов`язковою умовою для судового захисту, у зв`язку з чим заявлені вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Орган опіки і піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради в своєму листі №17.05-17/2469 від 12.11.2025 року вказав, що висновок щодо місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком не надається, оскільки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не позбавлений можливості самостійно визначити місце свого проживання з одним із батьків на власний розсуд.
Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.
Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що суд безпідставно відмовив у прийнятті визнання позову.
Суд наголошує, що визнання відповідачкою - матір`ю дитини позовних вимог про визначення місця проживання дитини разом із батьком саме по собі не є достатньою підставою для їх задоволення. 
Така позиція зумовлена тим, що фактична відмова батьків від реалізації своїх батьківських прав і обов`язків суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає найкращим інтересам дитини. 
Крім того, встановлено, що неповнолітній уже самостійно визначив своє місце проживання.
Також, у ході судового розгляду не підтвердилися доводи позивача щодо нібито нестабільного стану відповідачки, який міг би негативно вплинути на дитину.
Крім того, позивач не звертався до суду з клопотанням про призначення експертизи з метою встановлення обставин, які б свідчили про те, що стан відповідачки становить загрозу життю чи здоров`ю дитини, у зв`язку з чим відповідні доводи залишилися недоведеними.
З огляду на встановлені обставини справи, зокрема те, що на момент звернення до суду син сторін досяг 14-річного віку та реалізував своє право на самостійне визначення місця проживання, фактично проживаючи разом із батьком за власним волевиявленням, суд першої інстанції дійшов висновку правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення місця його проживання.
Суд враховує, що відповідно до положень сімейного законодавства України дитина, яка досягла чотирнадцяти років, має право самостійно визначати своє місце проживання, а отже, втручання суду у такі правовідносини можливе лише за наявності спору або порушення прав та інтересів дитини чи одного з батьків. 
У даному випадку таких обставин не встановлено, оскільки дитина добровільно проживає з батьком, підтримує стосунки з матір`ю, а доказів наявності загрози її життю, здоров`ю чи належному розвитку матеріалами справи не підтверджено.
Крім того, позивач не довів необхідності застосування судового захисту саме у формі визначення місця проживання дитини, що свідчить про відсутність предмета спору як такого. 
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить висновку, що за таких умов звернення до суду не відповідає способам захисту прав, визначеним законом, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 16 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 15 квітня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 17 квітня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко