Справа № 461/9860/24 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/2518/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 лютого 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
з участю: представника позивача – Михашули Є.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 січня 2025 року в справі за позовом акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором,
встановив:
У грудні 2024 року акціонерне товариство (далі – АТ) «Ідея Банк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 155073 грн. 11 коп. 
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 24.08.2023 року між АТ «Ідея Банк та ОСОБА_1 укладено договір кредиту та страхування №М35.00203.010360020, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 116600 грн., зі сплатою 65,99% річних, з поверненням, сплатою кредиту та інших платежів, у томі числі процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. 
Свої зобов`язання за кредитним договором позивач виконав повністю, що підтверджується меморіальними ордерами, однак, відповідачка не повернула отриманий кредит у встановлений договором термін і не сплатила нараховані інші платежі, у тому числі проценти за користування кредитними коштами. 
Останній платіж відповідачкою здійснено 18.03.2024 року, тому станом на 13.11.2024 року її заборгованість перед банком за вказаним кредитним договором становить 155073 грн. 11 коп., яку вона в добровільному порядку не погашає. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 січня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 155073 грн. 11 коп. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» судовий збір у розмірі 3028 грн. 
Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши заборгованість за кредитним договором у розмірі 16404 грн. 72 коп.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що відповідно до п.1.7 кредитного договору строк повернення кредиту становить до 24.08.2028 року. Графіком, який є додатком до договору, визначено періодичність повернення тіла кредиту та процентів за користування кредитом, що свідчить про обов`язок відповідача періодично здійснювати платежі по поверненню кредиту. 
Відповідно до п.1.12.2 кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повернення позичальником кредиту за цим договором в повному обсязі у випадку затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць. 
При цьому, відповідно до умов кредитного договору, кредитор має право на дострокове повернення кредиту після 30 календарних днів, з дня отримання споживачем вимоги про дострокове повернення кредиту. 
Зазначає, що до позовної заяви позивачем надано вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, однак, матеріали справи не містять доказів вручення ОСОБА_1 досудової вимоги про погашення кредитної заборгованості та щодо виконання договірних зобов`язань, а тому без доведення факту отримання такої вимоги адресатом позивач не має права на стягнення у достроковому порядку всього розміру заборгованості, відтак, позивач має право на стягнення лише чергових прострочених платежів. 
Додає, що у період з 24.04.2025 року (оскільки сплатила за березень 2024 року) до дати подання позову, вона мала прострочені платежі на суму 53480 грн. (відповідно до графіку платежів кожного місяця по 6685 грн.), з яких: 49180 грн. 02 коп. – заборгованість за процентами та 4299 грн. 98 коп. – заборгованість по тілу кредиту. 
Окремо наголошує, що вимога в частині стягнення процентів у розмірі 37075 грн. 28 коп. не підлягає задоволенню у зв`язку з необхідністю застосування до спірних правовідносин п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». 
В цьому контексті зазначає, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , який відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2024 року мобілізований відповідно до мобілізаційного розпорядження ГШ ЗСУ №9971т від 26.06.2024 року; згідно з довідкою №6332 від 25.10.2024 року, виданою військовою частиною НОМЕР_2 , ОСОБА_2 перебуває на військовій службі в даній частині з 25.09.2024 року. 
Входячи з наведеного, вважає, що позивач має право на стягнення з неї заборгованості за кредитним договором у розмірі 16404 грн. 72 коп. 
04.08.2025 року АТ «Ідея Банк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.
Зокрема, зазначив, що нарахування процентів за кредитним договором було припинено 04.09.2024 року, позаяк, відповідно до наданих суду письмових доказів, чоловік відповідачки перебуває на військовій службі у зв`язку з мобілізацією з 25.09.2024 року.
У судове засідання апеляційного суду 17.02.2025 року відповідач не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено у її відсутності.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 26.02.2026 року о 12:50.
Заслухавши пояснення сторони позивача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що 24.08.2023 року між АТ «Ідея Банк» (кредитодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) укладено договір кредиту та страхування №М35.00203.010360020, за умовами якого, позичальник отримала кредит у розмірі 116600 грн. на строк 60 місяців, зі сплатою 65,99% річних (п.1 договору). 
Згідно з п.1.6 кредитного договору, нарахування процентів здійснюється за методом факт/факт, починаючи з дати надання кредиту. Графік позичальника (додаток 1) до цього договору в розрізі сум погашення кредиту і процентів є невід`ємною частиною договору. Нарахування процентів припиняється з настанням терміну повернення кредиту, а також в інших випадках, передбачених законом. Базою для нарахування процентів є неповернена сума кредиту. 
Відповідно до п.1.7 кредитного договору, дата повернення кредиту – по 24.08.2028 року включно. Датою погашення кредиту є дата зарахування коштів на рахунок. 
За змістом п.1.12.2 кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повернення позичальником кредиту за цим договором в повному обсязі у випадку затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць. Сторони домовились, що виникнення зобов`язання позичальника достроково повернути кредитору всю заборгованість за цим договором із вказаних вище підстав тягне за собою виконання всіх передбачених цим договором платіжних зобов`язань позичальника в строк, що зазначений у відповідній вимозі банку, яка направляється позичальнику в порядку, передбаченому п.18 цього договору. В разі направлення банком вимоги про дострокове погашення заборгованості – термін повернення кредиту та виконання інших грошових зобов`язань за договором є таким, що настав. 
Згідно з п.18 кредитного договору, всі повідомлення сторін за договором, у тому числі вимоги кредитодавця, вважатимуться зробленими належним чином, якщо вони будуть здійснені у письмовій формі та надіслані листом через поштове відділення зв`язку, кур`єром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними в цьому договорі адресами сторін чи за адресами, зміненими відповідно до п.13.4 цього договору, або надіслані у формі електронного документа на адресу електронної пошти, вказану в цьому договорі, чи змінені відповідно до п.13.4 цього договору. При цьому, кредитодавець та клієнт вважаються повідомленими належним чином (такими, що отримали повідомлення в день здачі його до установи зв`язку або в день надсиланням на адресу електронної пошти) навіть при неотриманні такого листа, у разі наявності відмітки поштового відділення зв`язку про відправлення такого листа / факту надсилання електронного листа на вказану в договорі адресу, чи на адресу, змінену відповідно до умов цього договору. 
Пунктом 3.1 кредитного договору визначено, що нанесенням власноручного підпису під цим договором, позичальник акцептує публічну пропозицію про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та публічну оферту на укладення договору про використання аналога власноручного підпису та відтиску печатки банку, які зберігаються на офіційному сайті банку. 
Свої зобов`язання за кредитним договором позивач виконав у повному обсязі, що підтверджується відповідними меморіальними ордерами №7474396, №7474408 та №7474399 від 24.08.2023 року. 
Відповідачка ОСОБА_1 не повернула отриманий кредит у встановлений договором строк, не сплатила нараховані проценти і комісію, а також інші платежі за кредитним договором. Останній платіж відповідачкою здійснено 18.03.2024 року. 
Сума боргу відповідачки за кредитним договором станом на 13.11.2024 року, за розрахунком позивача, становить 155073 грн. 11 коп., з яких: прострочений борг – 115037 грн. 02 коп., прострочені проценти – 40036 грн. 09 коп. 
Заборгованість відповідачки ОСОБА_1 також підтверджується випискою по особовому рахунку № НОМЕР_3 та довідкою-розрахунком заборгованості станом на 13.11.2024 року.
Окрім того, судом береться до уваги також наявний у матеріалах справи детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором №М35.00203.010360020, який долучений позивачем до відзиву на апеляційну скаргу.
У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, 04.09.2024 року на адресу відповідачки АТ «Ідея Банк» направлено письмову вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань. 
Згідно даної вимоги, Банк вимагав терміново, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня направлення цієї вимоги, виконати зобов`язання по кредитному договору, а саме: достроково повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами, тобто до дня фактичного погашення всієї заборгованості за кредитом, а також суму пені, нарахованої на день повного погашення заборгованості, та інші платежі за кредитним договором. Також, відповідачці було повідомлено, що у випадку непогашення заборгованості за кредитним договором в 30-денний строк з дня направлення цієї вимоги, Банком будуть здійсненні заходи щодо примусового стягнення з неї заборгованості за кредитним договором на власний вибір.
Вимога АТ «Ідея Банк» була надіслана за адресою проживання позичальника, яка зазначена у кредитному договорі, а саме: АДРЕСА_1 , що підтверджується списком АТ «Укрпошта» №4 від 13.06.2024 року, де під №11 відображено адресу відповідачки, поштове відправлення №0600958960910. 
Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом статей 205, 207 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
Як встановлено судом, стороною відповідача не заперечувався сам факт укладення кредитного договору, навпаки, відповідачка з дня укладення договору (24.08.2023 року) по 18.03.2024 року виконувала його умови. 
Матеріали справи містять графік погашення кредиту, який був погоджений сторонами при укладенні кредитного договору, згідно з яким розмір щомісячного платежу за договором становить 6685 грн. 
У зв`язку із затриманням позичальником сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, чого відповідачка не заперечує, Банк скористався правом на дострокове погашення кредитної заборгованості, скерувавши ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень від 04.09.2024 року.
За умовами кредитного договору, які наведені вище, в разі направлення Банком вимоги про дострокове погашення заборгованості – термін повернення кредиту та виконання інших грошових зобов`язань за договором є таким, що настав.
До матеріалів позову додано вимогу та список згрупованих відправлень АТ «Укрпошта» від 13.09.2024 року, з яких вбачається виконання позивачем умов договору щодо направлення вимоги позичальнику.
Разом з тим, відповідачка апелює на те, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про отримання нею цієї вимоги, а відсутність таких, за її позицією, не породжує в позивача права на стягнення достроково усієї суми заборгованості за кредитом.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
10.06.2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10.06.2017 року).
Отже, регулювання правовідносин банку із споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10.06.2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10.06.2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, застосовується також Закон України «Про захист прав споживачів».
Статтею 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла – щонайменше на три календарні місяці, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.
Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.
Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла – 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.
До того ж, за умовами кредитного договору (п.18), між сторонами погоджено, що кредитодавець та клієнт вважаються повідомленими належним чином (такими, що отримали повідомлення в день здачі його до установи зв`язку або в день надсиланням на адресу електронної пошти) навіть при неотриманні такого листа, у разі наявності відмітки поштового відділення зв`язку про відправлення такого листа / факту надсилання електронного листа на вказану в договорі адресу, чи на адресу, змінену відповідно до умов цього договору. 
В наданому позивачем списку згрупованих відправлень рекомендованими листами, серед яких під №11 вказано адресата ОСОБА_1 , наявна відмітка установи поштового зв`язку про прийняття поштової кореспонденції до відправлення – «13.09.2024 року», а відтак, в цій частині доводи апеляційної скарги колегією суддів відхиляються.
Таким чином, надавши належну оцінку доказам у їх сукупності, встановивши факт укладення сторонами договору кредиту та страхування №М35.00203.010360020 від 24.08.2023 року та отримання позичальником кредитних коштів на споживчі цілі, встановивши неналежне виконання відповідачкою своїх зобов`язань з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права звернення до суду про стягнення заборгованості за вищевказаним договором. 
При визначенні розміру кредитної заборгованості, апеляційний суд виходить з положень ст.ст.526, 629 ЦК України, згідно з якими, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За вимогами статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 89 ЦПК України).
Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, який не спростований відповідачем, слідує, що загальна сума заборгованості становить 155073 грн. 11 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту – 115037 грн. 02 коп., заборгованість по процентам – 40036 грн. 09 коп. 
При цьому, нарахування процентів припинилось з дня направлення банком вимоги про усунення порушень (04.09.2024 року), що також підтверджується детальним розрахунком заборгованості за договором, долученим до апеляційної скарги. 
Доводи відповідачки про те, що у період з 24.04.2025 року нею було сплачено заборгованість за березень 2024 року, не можуть бути враховані апеляційним судом, оскільки на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_1 не долучила жодних доказів. 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині застосування до спірних правовідносин положень п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», колегія суддів виходить з наступного.
Відповідачка стверджує, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , який відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2024 року мобілізований відповідно до мобілізаційного розпорядження ГШ ЗСУ №9971т від 26.06.2024 року. 
Відповідно до довідки №6332 від 25.10.2024 року, виданої військовою частиною НОМЕР_2 , ОСОБА_2 перебуває на військовій службі в даній частині з 25.09.2024 року. 
В подальшому, ОСОБА_1 долучила копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , виданого повторно 26.06.2007 року, згідно якого, ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 04.03.1995 року
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року в справі №279/11692/15-ц зазначено, що «тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні».
Обмеження у можливості надання доказів до суду апеляційної інстанції переслідує не мету створення перешкод у поповненні доказової бази у справі, а, навпаки, має на меті забезпечення максимально повного подання доказів шляхом підвищення активності осіб, які беруть участь у справі, при її розгляді у суді першої інстанції та відповідальність за свої дії в процесі захисту права.
Проте, зазначене слід відрізняти від випадків, коли в особи, яка надає нові докази до апеляційного суду, відсутня недобросовісність дій.
У ч.2 ст.13 ЦПК України зазначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
На переконання колегії суддів, відповідачка була об`єктивно обмежена у можливості подання вказаних вище письмових доказів, оскільки згідно відстеженого трекового номеру № НОМЕР_5 , ухвала про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви повернулись на адресу суду з відміткою пошти: «адресат відсутній за вказаною адресою».
За таких обставин, колегія суддів ураховує, що, подаючи апеляційну скаргу, відповідачка ОСОБА_1 прагне скористатися своїми процесуальними правами, зокрема, реалізувати право на судовий захист у вигляді подання заперечень щодо позовних вимог АТ «Ідея Банк».
Виходячи з наведеного, колегія суддів доходить висновку про можливість прийняття нових доказів, які підтверджують той факт, що відповідачка ОСОБА_1 є дружиною військовослужбовця ОСОБА_2 , який перебуває на військовій службі по теперішній час. 
Згідно з п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) – штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.
Вказані зміни були внесені у п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-ІХ від 11.04.2024 року, який набрав чинності 18.05.2024 року.
Тобто, починаючи з 18.05.2024 року, дружинам (чоловікам) військовослужбовців, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, – штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Цей припис Закону є самостійною нормою і дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц та від 11 грудня 2019 року у справі №521/7927/16-ц.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №199/3051/14 (провадження №61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21.08.2014 року №322/2/7142.
Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів – витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.
Із змісту згаданої постанови Верховного Суду вбачається, що позовні вимоги в частині стягнення процентів не можуть бути задоволенні судом, якщо буде встановлено (шляхом доведення обставин), що боржник (позичальник) має право на пільги згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а без встановлення наявності у позичальника пільг є всі підстави для стягнення процентів.
ОСОБА_1 на підтвердження обставин поширення на неї положень п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до апеляційної скарги додала наступні докази: витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.07.2024 року (по стройовій частині) за змістом якого, відповідно до мобілізаційного розпорядження ГШ ЗСУ №9971т від 26.06.2024 року, старшина ОСОБА_2 зарахований до списків особового складу військової частини, та довідку №6332 від 25.10.2024 року, видану військовою частиною НОМЕР_2 , з якої вбачається, що ОСОБА_2 перебуває на військовій службі в даній частині з 25.09.2024 року. 
Аналіз змісту п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та долучені до апеляційної скарги документи дають підстави для висновку, що вказані положення пункту 15 статті 14 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (щодо особливостей призову/прийняття) поширюються на осіб, зарахованих до списків особового складу військової частини, оскільки з моменту зарахування наказом командира вони набувають статусу військовослужбовців та обліковуються в частині.
Таким чином, відповідачка ОСОБА_1 , будучи дружиною військовослужбовця ОСОБА_2 , має право на пільги в частині нарахування процентів за користування кредитом, встановлені Законом, з 27.07.2024 року.
Згідно наданого АТ «Ідея Банк» детального розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитними коштами відповідачці ОСОБА_1 нараховувались по 03.09.2024 року включно, в той час, як починаючи з 27.07.2024 року, такі не підлягали нарахуванню з підстав, викладених вище. 
Провівши власний розрахунок, колегія суддів доходить висновку, що розмір заборгованості по процентам, станом на 27.07.2024 року, становив 31947 грн. 01 коп., а тому саме такий розмір процентів підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача.
Отже, оскаржуване рішення в частині визначення розміру стягуваної з відповідачки на користь позивача заборгованості необхідно змінити, зменшивши її за рахунок зменшення розміру стягуваних процентів, із 155073 грн. 11 коп. до 146984 грн. 03 коп., з яких: 115037 грн. 02 коп. – заборгованість за тілом кредиту, 31947 грн. 01 коп. – заборгованість по процентам. 
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Встановлено, що при зверненні до суду з позовом позивач АТ «Ідея Банк» сплатив судовий збір у розмірі 3028 грн. 
При поданні апеляційної скарги відповідачка ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 3633 грн. 60 коп. 
Таким чином, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України та враховуючи наслідки розгляду справи апеляційним судом – часткове задоволення позовних вимог позивача (95%), з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2876 грн. 60 коп., а з позивача на користь відповідачки – судовий збір у розмірі 181 грн. 68 коп.
Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Враховуючи наведене, з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2694 грн. 92 коп. (2876 грн. 60 коп. – 181 грн. 68 коп.), тому рішення суду першої інстанції необхідно змінити і в частині розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.1, 4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд
ухвалив:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 січня 2025 року в частині визначення розміру заборгованості за договором кредиту та страхування №М35.00203.010360020 від 24 серпня 2023 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Ідея Банк», змінити, зменшивши його до 146984 гривень 03 копійок. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 січня 2025 року в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Ідея Банк» змінити, зменшивши його до 2694 гривень 92 копійок.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 26 лютого 2026 року.

Головуючий   С.М. Бойко

Судді    С.М. Копняк

А.В. Ніткевич