ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
03.02.2026	Справа № 910/8354/25	

За позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації);
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі";
про стягнення 36 138 070,96 грн.
Суддя Мандриченко О. В. 
Секретар судового засідання Григоренко С. В. 
Представники:
Від позивача: Шевченко І.Є., в порядку самопредставництва; 
Від відповідача: Гуримський О.В., адвокат, ордер серії АІ №1991518 від 04.09.2025.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" безпідставно збережені грошові кошти пайової участі у розмірі 36 138 070,96 грн, з яких: 29 257 619,60 грн - пайовий внесок; 5 434 095,41 грн - інфляційні втрати; 1 446 355,95 грн - 3 % річних; на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету.
В обґрунтування позову зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" не сплатило та безпідставно зберегло пайовий внесок на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/8354/25 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 16.09.2025. 
22.07.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" подало до господарського суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позову.
29.07.2025 Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подав до господарського суду відповідь на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" на позовну заяву.
31.07.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" подало до господарського суду заперечення на відповідь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на відзив.
Також 31.07.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" подало до господарського суду клопотання про призначення експертизи, в якому просило призначити у справі комплексну будівельно-технічну та економічну експертизу.
10.09.2025 Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) подав до господарського суду заперечення проти клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" про призначення експертизи.
У підготовчому засіданні 14.10.2025 судом розглядалося клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" про призначення експертизи.
Як роз`яснено у п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" від 23.03.2012 № 4, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
Системний аналіз ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України та ч.1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України дає підстави дійти висновку, що суд призначає експертизу у випадку коли для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо та якщо жодною стороною не наданий висновок експерта з питань, вирішення яких має значення для справи. 
При цьому за змістом ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, питання про задоволення клопотання про призначення експертизи не залежить від обґрунтованості підстав для проведення експертизи, якщо сторона не обґрунтовує та не доводить обставини, які перешкоджали самостійному наданню висновків експерта.
Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй постанові від 25.02.2021 у справі № 910/1668/19.
Дослідивши подане Товариством з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" клопотання про призначення експертизи у справі суд, ухвалив відмовити у його задоволенні, оскільки представником заявника не обґрунтовано неможливості вирішення спору без призначення у справі експертизи та дійсної необхідності для застосування спеціальних знань. Також суд відзначає, що заявник не був обмежений у праві надати суду висновок експерта на його замовлення відповідно до ч. 3 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України.
04.11.2025 до господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" надійшло клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням, а саме огляд будівництва "Будівництво торгово-розважального і спортивно-оздоровчого комплексу з підземним паркінгом, кінотеатром та житловими будинками з вбудовано-прибудованими приміщеннями на вул. Васильківській, 1 у Голосіївському районі м. Києва", за адресою: вул. Васильківська, 1 у Голосіївському районі м. Києва, що будується на земельних ділянках (кадастрові номери: 8000000000:79:293:0015, 8000000000:79:293:0015 та 8000000000:79:293:0016), клопотання зареєстроване судом першої інстанції 04.11.2025. 
Клопотання мотивоване тим, що позивач не повинен сплачувати пайову участь, оскільки ним в межах забудови земельних ділянок одночасно споруджуються об`єкти соціальної інфраструктури, якими є торгово-розважальний і спортивно-оздоровчий комплекс, дитячий дошкільний заклад, групи тимчасового (короткочасного) перебування дітей, дворівневий паркінг для житлової частини комплексу, торгово-розважального комплексу і спортивно-оздоровчого комплексу, а також об`єкти інженерії. 
Також 04.11.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" подано доповнення до клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням про поновлення та продовження строку на подання клопотання про огляд доказів за їх місцезнаходженням. 
Господарський суд міста Києва протокольною ухвалою від 04.11.2025, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2025 у цій справі, відмовив у задоволенні клопотання відповідача про огляд доказів за їх місцезнаходженням та доповнення до нього. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/8354/25 до судового розгляду по суті.
12.01.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" подало до господарського суду клопотання про долучення до матеріалів справи висновку судового експерта та повернення до підготовчого провадження та клопотання про поновлення та продовження строку на його подання.
У судовому засіданні 27.01.2026 судом розглядалося клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" про долучення до матеріалів справи висновку судового експерта та повернення до підготовчого провадження, за наслідком розгляду якого, суд відхилив таке клопотання.
Під час розгляду спору по суті у судовому засіданні 03.02.2026 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні 03.02.2026 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.
03.02.2026 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд 

ВСТАНОВИВ:

05.04.2019 Державна інспекція архітектури та містобудування України видала дозвіл на будівельні роботи № ІУ113190951311, відповідно до якого замовником будівництва є Товариство з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" (далі також - відповідач, ТОВ "Анева Індастрі"), об`єктом - будівництво торгово-розважального і спортивно-оздоровчого комплексу з підземним паркінгом, кінотеатром та житловими будинками з вбудовано-прибудованими приміщеннями за адресою: вул. Васильківська, 1 у Голосіївському районі м. Києва. 
04.08.2023 Державна інспекція архітектури та містобудування України видала сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ІУ123230724746, відповідно до якого замовником будівництва є ТОВ "Анева Індастрі", об`єктом - будівництво торгово-розважального і спортивно-оздоровчого комплексу з підземним паркінгом, кінотеатром та житловими будинками з вбудовано-прибудованими приміщеннями за адресою: вул. Васильківська, 1 у Голосіївському районі м. Києва (1 черга будівництва, будинок 00102). 
04.08.2023 Державна інспекція архітектури та містобудування України видала сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ІУ123230722584, відповідно до якого замовником будівництва є ТОВ "Анева Індастрі", об`єктом - будівництво торгово-розважального і спортивно-оздоровчого комплексу з підземним паркінгом, кінотеатром та житловими будинками з вбудовано-прибудованими приміщеннями за адресою: вул. Васильківська, 1 у Голосіївському районі м. Києва (3 черга будівництва, будинок 00101). 1
19.04.2024 Державна інспекція архітектури та містобудування України видала сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ІУ123240409268, відповідно до якого замовником будівництва є ТОВ "Анева Індастрі", об`єктом - будівництво торгово-розважального і спортивно-оздоровчого комплексу з підземним паркінгом, кінотеатром та житловими будинками з вбудовано-прибудованими приміщеннями за адресою: вул. Васильківська, 1 у Голосіївському районі м. Києва (4 черга будівництва, житлова секція 00103).
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідач, в порушення норм чинного законодавства України ввів об`єкт будівництва в експлуатацію без сплати пайової участі, що свідчить про порушенням ним підпункту 4 абзацу 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", у зв`язку з чим позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 29 257 619 грн 60 коп. безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Крім того, у зв`язку з не виконанням відповідачем зобов`язань щодо сплати пайового внеску у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, позивачем нараховано 1 446 355 грн 95 коп. 3 % річних та 5 434 095 грн 41 коп. інфляційних втрат.
Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що позивачем пропущені строки позовної давності про звернення до господарського суду з позовом до відповідача, а станом на дату подання позовної заяви у цій справі підпункт 6.4.2 пункту 6.4.2 Порядку втратив чинність, а тому здійснений на його підставі розрахунок розміру пайової участі є необґрунтований та безпідставний.
Крім того відповідач вказує, що орган місцевого самоврядування у м. Києві офіційно визнав та визнає, що після прийняття Закону № 132-IX редакція рішення Київської міської ради в редакції від 15.11.2016 № 411/415 «Про затвердження Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва», із змінами до ухвалення Закону № 132-IX застосовуватися не може, оскільки суперечить йому, що свідчить про суперечність правової позиції позивача, а також про те, що твердження відповідача є правильними та обґрунтованими.
Також відповідач звертає увагу на те, що він звільнений від залучення до пайової участі, оскільки при забудові і будівництві соціальних об`єктів, об`єктів інженерної-транспортної інфраструктури, паркувальних місць (паркінгів), забудовник виконує функцію держави/громади та реалізує саме те для чого і було запроваджено пайовий внесок.
При цьому відповідач зазначає й про зменшення розміру пайової участі.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Як передбачено пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
За статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У відповідності до статті 1 Закону України "Про основи містобудування", містобудування (містобудівна діяльність) - це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об`єктів містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" № 3038-VI від 17.02.2011 (далі - Закон № 3038-VI), відповідно до статті 1 якого, будівництво - це нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт об`єкта будівництва; замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Стаття 40 Закону № 3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Суд зазначає, що з 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IX від 20.09.2019 (пункти 10-13), якими виключено статтю 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", що регулювали пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.
За змістом Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IX від 20.09.2019 (далі також - Закон № 132-IX ) та Прикінцевих та Перехідних положень до нього, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.
Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.
Абзацом 1 пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX передбачено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.
Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього статтею 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21.
Разом з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IX від 20.09.2019) було встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) (абзац 2 пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX у такому розмірі та порядку:
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
2) пайова участь не сплачується у разі будівництва: об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів; будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення; будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках; об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів; об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури; об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру; об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів; об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу); об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків; об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства; об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель промислових; об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції);
3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;
4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;
5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;
6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
Відповідно до підпункту 5 пункту "а" статті 28 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища.
Отже, передбачений Прикінцевими та Перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Тобто, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX у вказаних випадках замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Пунктом 5 статті 22 Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ" встановлено, що у зв`язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України, Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право залучати кошти інвесторів (забудовників) в порядку пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста за нормативами, затвердженими Київською міською радою, з метою поліпшення фінансового забезпечення комплексної забудови міста.
При цьому органам місцевого самоврядування та їх виконавчим органам делеговано право розрахунку пайової участі замовників будівництва у відповідних населених пунктах, з огляду на Прикінцеві та перехідні положеннями Закону № 132-IX.
Такий порядок, прийнятий та оприлюднений органом місцевого самоврядування, відповідно до норм частини першої статті 144 Конституції України, яким передбачене прийняття рішень органами місцевого самоврядування, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, є нормативно-правовим актом, обов`язковим до виконання на відповідній території. 
Як встановлено судом за матеріалами справи, з метою вдосконалення порядку залучення, розрахунку розмірів і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва Рішенням Київської міської ради № 411/1415 від 15.11.2016 затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва (далі - Порядок), згідно пункту 3.1 розділу ІІІ якого пайова участь є обов`язковим внеском, який замовник має сплатити до бюджету міста Києва, крім випадків, передбачених законами України та цим Порядком.
Відповідно до пункту 3.3 розділу ІІІ Порядку в усіх питаннях щодо залучення коштів пайової участі Київська міська рада виступає в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
Пунктом 3.4 розділу ІІІ Порядку визначено, що Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є єдиним органом, уповноваженим здійснювати розрахунок пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь (з урахуванням особливостей інших положень цього Порядку).
Відповідно до пункту 4.1 розділу ІV Порядку замовник, який здійснює або має намір здійснити нове будівництво або реконструкцію об`єктів (у разі збільшення загальної площі об`єкта), зобов`язаний до прийняття об`єкта в експлуатацію взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва, крім випадків, передбачених законодавством та цим Порядком.
Замовник зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва/реконструкції об`єкта звернутися до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва/реконструкції Департамент протягом 15 робочих днів з дня отримання документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва.
Згідно з підпунктом 5.1.1 пункту 5.1 розділу V Порядку, підставою для розрахунку розміру пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту є звернення замовника до Департаменту про укладення договору про пайову участь. Таке звернення подається щодо кожного об`єкта будівництва окремо.
Пайова участь сплачується замовником виключно грошовими коштами в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва / реконструкції в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором про пайову участь. Прийняття об`єкта в експлуатацію без сплати пайової участі в повному обсязі не звільняє замовника від обов`язку її сплати (пункт 4.3 Порядку).
З огляду на норми Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 144 Конституції України, Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Києва розповсюджується на всю територію м. Києва та підлягає обов`язковому виконанню замовниками будівництва/реконструкції об`єктів, розташованих на його території, тобто є муніципальним нормативно-правовим актом, який має обов`язкову юридичну силу на відповідній території.
Отже, обов`язку відповідача як замовника будівництва звернутись до Департаменту із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва та здійснити оплату пайового внеску визначений безпосередньо приписами пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IX, а також положеннями прийнятого у відповідності до цього Закону Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Києва, кореспондує обов`язок позивача визначити розмір та надати замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва. 
Згідно з абзацом 1 пункту 3 Загальних положень Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 461 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.
У пункті 11 Загальних положень вказаного Порядку № 461 зазначено, що датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.
Так, судом встановлено за матеріалами справи, що будівництво будинків 00102, 00101 та житлової секції 00103 розпочалось у 2019 році, станом на 01.01.2020 вказаний об`єкт не було введено в експлуатацію та договір про сплату пайової участі не було укладено, відтак, з урахуванням приписів абзацу першого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX на відповідача покладений обов`язок щодо перерахування як замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а саме звернутись до органу місцевого самоврядування протягом 10 робочих днів після з початку будівництва та сплатити пайову участь у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію - до 04.08.2023 (І та ІІІ черга будівництва) та до 19.04.2024 (ІV черга будівництва).
Як свідчать матеріали справи та зазначено позивачем, відповідачем договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м. Києва не укладено та кошти пайової участі до бюджету міста Києва не сплачено.
Таким чином, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства та прийнятого органом місцевого самоврядування Порядку відповідач не звернувся до позивача із заявою про визначення розміру пайової участі та не сплатив пайовий внесок, чим порушив права та інтереси територіальної громади міста Києва, внаслідок чого у Товариства з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" утворилась заборгованість перед міським бюджетом у загальному розмірі 29 257 619 грн 60 коп., яку позивач просить стягнути в поданій суду позовній заяві як безпідставно збережені відповідачем грошові кошти пайової участі.
За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
Поряд із цим, відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження звернення до позивача щодо отримання розрахунку або відсутності боргу з сплати пайової участі.
Щодо розрахунку позивача пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва суд вказує наступне.
Суд зазначає, що відповідно до підпункту 5.45 пункту 5 Положення про Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради № 6025/6066 від 02.03.2023, Департамент економіки та інвестицій відповідно до покладених на нього завдань виконує такі функції, зокрема, готує договори про пайову участь фізичних та юридичних осіб у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста та оформлює розрахунки розмірів пайової участі (внесків) замовників (інвесторів) у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста.
Пунктом 3.4 Порядку встановлено, що Департамент економіки та інвестицій є єдиним органом, уповноваженим здійснювати розрахунок пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь (з урахуванням особливостей інших положень цього Порядку).
Відповідно до пункту 3.2 Порядку, пайова участь включає в себе відшкодування витрат міського бюджету на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у зв`язку із реалізацією замовником проєкту нового будівництва або реконструкції об`єктів (будинків, будівель, споруд, їх комплексів або частин) незалежно від їх форм власності на території міста Києва. 
Згідно з абзацом 2 підпункту 1 абзацу 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX, розмір пайової участі становить для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування. 
Відповідно до підпункту 6.4.2 пункту 6.4.2 Порядку розрахунок розміру пайової участі при новому будівництві/реконструкції визначається за формулою для житлових будинків (крім індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків з господарськими будівлями) та квартир: РПУ = S об`єкта х N житл х 2 %, де РПУ - розмір пайової участі об`єкта (грн); S об`єкта - загальна площа (крім загальної площі приміщень, визначених в п. 4.2 цього Порядку) об`єкта будівництва або додатково створені площі в результаті реконструкції (кв. м); N житл - норматив одиниці створеної потужності для житлових будинків, який дорівнює опосередкованій вартості спорудження 1 кв. м житлових будинків для міста Києва, яка затверджена наказом Міністерства розвитку громад та територій України і діє на дату здійснення розрахунку (грн/кв. м). 
Відповідно до пункту 2 розділу І «Загальні положення» Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України від 10.07.2001 № 582/5773, технічна інвентаризація - комплекс робіт з обмірювання об`єкта нерухомого майна з визначенням його складу, фактичної площі та об`єму, технічного стану та/або з визначенням змін зазначених характеристик за певний період часу (у разі наявності попередньої інвентаризаційної справи) із виготовленням необхідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) та обов`язковим внесенням відомостей про об`єкт нерухомого майна до Реєстру об`єктів нерухомого майна (після створення цього Реєстру). Згідно з абзацом 2 пункту 1 розділу «Загальні положення» Порядку проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 488, технічна інвентаризація проводиться з метою визначення складу, фактичної площі, об`єму, технічного стану та/або змін зазначених характеристик за певний період часу із виготовленням відповідних документів (матеріалів технічної інвентаризації, технічного паспорта) з використанням Реєстру будівельної діяльності.
Верховний Суд у постанові від 03.12.2024 у справі № 910/6226/23 в аналогічних відносинах розглянув касаційну скаргу ПрАТ «Київський дослідно-експериментальний завод «Вугілля» на постанову суду апеляційної інстанції від 25.09.2024 та на рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2024 у справі № 910/6226/23 за позовною заявою Департаменту економіки та інвестицій про стягнення безпідставно збережених коштів пайового внеску на створення соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва у розмірі 20 424 652 грн 95 коп. та зробив наступні висновки: « 8.49. Однак, застосування позивачем при здійсненні розрахунку розміру пайової участі на підставі нормативів, які не діяли станом на момент виникнення у відповідача обов`язку на його сплату, прямо суперечить статті 5 ЦК України. 8.50. Адже, станом на момент виникнення між сторонами спірних відносин за приписами підпункту 4 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-ІХ було чітко визначено, що пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію. 8.55. Під час нового розгляду справи суду слід дослідити зазначені вище обставини, а також здійснити перевірку розрахунку позивача з врахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які були чинні станом на момент введення спірних об`єктів будівництва до експлуатації».
Відповідно до технічної інвентаризації TI01:4506-4030-6346-5508 (6 редакція від 19.01.2024), що міститься в Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, загальною площею будинку 00102 (1 черги будівництва) є 19 335,70 кв. м. 
Згідно з наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 27.07.2023 № 647 «Про затвердження показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розрахованих станом на 01 липня 2023 року)», що діяв на дату введення об`єкта будівництва в експлуатацію, показник опосередкованої вартості спорудження житла у місті Києві дорівнює 24 764 грн 00 коп.
Таким чином, розмір пайової участі (внеску) за будівництво будинку 00102 (1 черги будівництва) становить 9 576 585 грн 50 коп.
Відповідно до технічної інвентаризації TI01:9186-4263-4050-9389 (2 редакція від 19.01.2024), що міститься в Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, загальною площею будинку 00101 (3 черги будівництва) є 19 519,80 кв. м. 
Згідно з наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 27.07.2023 № 647 «Про затвердження показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розрахованих станом на 01 липня 2023 року)», що діяв на дату введення об`єкта будівництва в експлуатацію, показник опосередкованої вартості спорудження житла у місті Києві дорівнює 24 764 грн 00 коп.
Таким чином, розмір пайової участі (внеску) за будівництво будинку 00101 (3 черги будівництва) становить 9 667 766 грн 54 коп.
Відповідно до технічної інвентаризації TI01:7322-8111-2284-4894 (5 редакція від 18.04.2024), що міститься в Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, загальною площею житлової секції 00103 (4 черги будівництва) є 20 120,70 кв. м. 
Згідно з наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 28.01.2024 № 72 «Про затвердження показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України (розрахованих станом на 01 січня 2024 року)», що діяв на дату введення об`єкта будівництва в експлуатацію, показник опосередкованої вартості спорудження житла у місті Києві дорівнює 24 883 грн 00 коп.
Таким чином, розмір пайової участі (внеску) за будівництво житлової секції 00103 (4 черги будівництва) становить 10 013 267 грн 56 коп.
Таким чином, судом здійснено перевірку наданого позивачем розрахунку пайового внеску в сумі 29 257 619 грн 60 коп. та за його результатами встановлено арифметичну правильність розрахунку та відповідність нормам чинного законодавства і Порядку.
Суд зазначає, що загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).
Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, зокрема, відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України ).
За змістом частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Частина 3 статті 1212 Цивільного кодексу України поширює дію положень про безпідставне збагачення на відносини, що регулюються іншими положеннями Цивільного кодексу України, зокрема, на випадки виконання зобов`язання однією із сторін:
1) повернення виконаного за недійсним правочином;
2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;
3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;
4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Таким чином, у випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі № 6-88цс13, від 02.09.2014 у справі № 910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14, від 02.02.2016 у справі №6-3090цс15, яка підтримана Верховним Судом у постанові від 06.03.2018 по справі № 910/13814/17.
Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Поряд із цим суд зазначає, що згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.09.2023 року у справі № 916/2709/22, відсутність звернення замовника будівництва з відповідною заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва на виконання вимог підпункту 3 абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-ІХ та ненадання ним передбачених цією нормою документів, не є перешкодою для самостійного визначення органом місцевого самоврядування розміру пайової участі на підставі наявних у нього документів із доведенням під час розгляду справи їх обґрунтованості.
Окрім цього у постанові від 23.05.2024 у справі № 915/149/23 Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку, якщо замовниками об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого "Прикінцевими та перехідними положеннями" Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування коштів пайової участі саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію, то належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.
Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує вказані зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності з частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже, зобов`язаний повернути ці кошти на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України.
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на невиконання відповідачем, як замовником будівництва, обов`язку зі сплати пайового внеску, у зв`язку з чим у останнього перед місцевим бюджетом утворилася заборгованість у розмірі 29 257 619 грн 60 коп., оскільки доказів сплати грошових коштів до спеціального фонду міського бюджету міста Києва матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення до місцевого бюджету пайового внеску на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Києва грошових коштів у розмірі 29 257 619 грн 60 коп. згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України як таких, що утримуються відповідачем без достатньої правової підстави.
Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 1 446 355 грн 95 коп. 3 % річних та 5 434 095 грн 41 коп. інфляційних втрат, суд зазначає наступне.
З урахуванням приписів статті 549, частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.
Суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
При цьому розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Згідно із частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Норма вказаної статті регулює відносини, коли у боржника існує обов`язок, але строк його виконання не встановлений, тоді такий обов`язок боржник має виконати у семиденний строк від дня пред`явлення кредитором йому вимоги. Ця норма зазвичай застосовується у договірних відносинах, коли сторони в договорі встановлюють певний обов`язок, але не визначають строк його виконання. У такому випадку кредитор, направляючи вимогу боржнику, повідомляє про готовність прийняти виконання від боржника.
Проте, у статті 1212 Цивільного кодексу України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 року в справі № 910/3831/22. 
Дії відповідача є порушенням грошових зобов`язань, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача, відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.
З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.
За результатами здійсненої перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення інфляційних втрат та 3 % річних судом встановлено, що розмір інфляційних втрат та 3 % річних, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та в межах визначеного позивачем періоду прострочення, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства та є арифметично вірним, тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 446 355 грн 95 коп. 3 % річних та 5 434 095 грн 41 коп. інфляційних втрат підлягають задоволенню.
Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне.
Суд вказує, що з матеріалів справи вбачається, що ні протягом 10 робочих днів після 01.01.2020, ні до дати введення об`єкта будівництва відповідач до Департаменту економіки та інвестицій не звертався. 
Таким чином, порушення відповідачем вимог Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX, неподання заяви про визначення розміру пайової участі та ненадання необхідних документів не зобов`язує Департамент економіки та інвестицій здійснювати розрахунки пайової участі протягом 15 робочих днів, що більше протягом вказаного часу у Департаменту економіки та інвестицій відсутня інформація щодо початку будівництва та введення об`єкта в експлуатацію, оскільки саме на замовника будівництва покладено обов`язок повідомити про це позивача. 
В свою чергу, у Департаменту економіки та інвестицій відсутні контролюючі повноваження щодо видачі дозвільних документів на будівництво та документів, що підтверджують прийняття об`єктів будівництва в експлуатацію. 
Окрім того, відповідно до підпункту 3 абзацу 2 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
Верховний Суд у постанові від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21 зауважує, що у випадку, якщо замовниками вищевказаних об`єктів будівництва не буде дотримано передбаченого прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX обов`язку щодо перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі) саме до дати прийняття таких об`єктів в експлуатацію належним та ефективним способом захисту є звернення в подальшому органів місцевого самоврядування з позовом до замовників будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів пайової участі на підставі статті 1212 ЦК України. 
Таким чином, дата видачі сертифіката є останнім днем для сплати пайової участі. Вказане свідчить про те, що наступний день після прийняття об`єкта в експлуатацію без сплати пайової участі є строком, з якого вважається, що відповідач порушує вимоги «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 132-IX, та строком, з якого Департамент економіки та інвестицій має право звернутись до суду за захистом своїх прав. 
Відповідно до частини 5 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. З матеріалів справи вбачається, що 04.08.2023 та 19.04.2024 Державна інспекція архітектури та містобудування України видала відповідачу сертифікати про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ІУ123230724746 (1 черга будівництва, будинок 00102), № ІУ123230722584 (3 черга будівництва, будинок 00101), № ІУ123240409268 (4 черга будівництва, житлова секція 00103). 
Згідно з статтею 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина 1 статті 254 Цивільного кодексу України). 
Таким чином, перебіг строку позовної давності міг би: розпочатися 05.08.2023 та закінчитись 04.08.2026 для 1 та 3 черг будівництва; розпочатися 20.04.2024 та закінчитись 19.04.2027 для 4 черги будівництва. 
Однак Департамент економіки та інвестицій дізнався про порушення прав територіальної громади міста Києва лише 03.06.2024, що підтверджується претензією № 050/08-2138, яка була направлена відповідачу 05.06.2024. 
Таким чином, перебіг строку позовної давності розпочався 04.06.2024 та закінчиться 03.06.2027. 
З огляду на зазначене, позивачем дотримано строки позовної давності, оскільки позовну заяву подано через систему «Електронний Суд» 03.07.2025, що підтверджується датою формування в системі «Електронний суд».
Крім того, суд вказує, що відповідно до частини 2 статті 265 Кодексу адміністративного судочинства в Україні (далі - КАС України) нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. 
Таким чином, процесуальним законодавством встановлено порядок втрати чинності нормативно-правового акту в разі визнання його протиправним і практика Верховного Суду щодо застосування положень частини 2 статті 265 КАС України є сталою. 
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.09.2021 у справі № 910/10374/17 виснувала: «Судове рішення про визнання протиправним (незаконним) та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень має ті ж наслідки, що і визнання такого акта чи окремих його положень такими, що втратили чинність (скасовані) органом, уповноваженим приймати або скасовувати такий акт. Отже, нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду». 
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 23.03.2023 у справі № 640/6699/20 наголошує: «Зважаючи на такі приписи законодавства, нормативно-правовий акт втрачає чинність з моменту набрання законної сили судовим рішенням. Отже, положення процесуального законодавства містять імперативне положення, яким по суті визначено повноваження суду при розгляді справи про визнання протиправним та скасування нормативно-правового акту та яке передбачає, що відповідний нормативно-правовий акт може бути визнаний нечинним відповідним рішенням суду лише з моменту набрання ним законної сили. З огляду на вищевказане імперативне положення Кодексу адміністративного судочинства України суд не наділений повноваженнями визнання нормативно-правового акту нечинним з моменту його прийняття, зокрема, й з огляду на те, що останнє може порушувати принцип правової визначеності». 
Додатково суд вказує, що у постанові Верховного Суду від 02.07.2024 № 440/2984/21, в якій вказано: «Суди також не звернули уваги на положення статей 5, 19, 264 КАС України стосовно особливостей проваджень у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів місцевого самоврядування, та те, що відповідно до частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. Тобто, нормативно-правовий акт є чинним до набрання законної сили рішенням суду про визнання його протиправним та нечинним чи окремих його положень». 
Верховний Суд у постанові від 16.11.2022 у справі № 904/2258/20 зазначив, що питання нарахування та сплати пайового внеску мали вирішуватися відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на момент виникнення у відповідача такого обов`язку, тобто з моменту прийняття об`єктів містобудування в експлуатацію.
Враховуючи зазначене та те, що Шостий апеляційний адміністративний суд виніс постанову 17.10.2024, рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033 «Про внесення змін до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва» та рішення Київської міської ради від 26.03.2020 № 908/9078 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033 «Про внесення змін до Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва» визнаються протиправними та нечинними тільки з 17.10.2024. 
Вказане свідчить про те, що станом на момент введення об`єкта будівництва в експлуатацію, що є моментом порушення прав територіальної громади міста Києва, рішення Київської міської ради від 19.12.2019 № 460/8033 та від 26.03.2020 року № 908/9078 є обов`язковими та такими, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Також суд вказує, що постановами Верховного Суду від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 07.09.2023 у справі № 916/2709/22 та від 25.05.2024 у справі № 915/149/23, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати. 
Таким чином, Закон № 132-IX не скасував самого інституту пайового внеску, а лише змінив порядок його сплати з 01.01.2020 для об`єктів, будівництво яких розпочато до 01.01.2021. 
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, на яку посилається відповідач, наголосила на тому, що відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийнятті новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Крім того, суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 18.07.2019 у справі № 826/2426/16 наголошує на тому, що листи - це службова кореспонденція, вони не є нормативно-правовими актами, можуть носити лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер і не повинні містити нових правових норм, які зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер. Такі правові норми мають бути викладені виключно у нормативно-правовому акті, затвердженому відповідним розпорядчим документом уповноваженого відповідно до законодавства суб`єкта нормотворення, погодженому із заінтересованими органами та зареєстрованому в органах юстиції в порядку, встановленому законодавством про державну реєстрацію нормативно-правових актів. Аналогічна правова позиція викладена у поставі від 13.06.2023 у справі № 921/128/22. 
Таким чином, листи Міністерства розвитку громад та територій України не є нормативно-правовими актами, не встановлюють правових норм та мають лише інформаційний характер.
Вказане свідчить про те, що лист № 1/15/2/515-21 від 12.02.2021 не є підставою для звільнення замовників будівництва від сплати пайової участі.
Також суд зазначає наступне.
До 01.01.2020 діяла частина 5 статті 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка передбачала: 
- якщо технічними умовами передбачається необхідність будівництва замовником інженерних мереж або об`єктів інженерної інфраструктури (крім мереж, призначених для передачі та розподілу електричної енергії, трубопроводів, призначених для розподілу природного газу, транспортування нафти та природного газу) поза межами його земельної ділянки, розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму їх кошторисної вартості, а такі інженерні мережі та/або об`єкти передаються у комунальну власність; 
- у разі якщо кошторисна вартість будівництва інженерних мереж та/або об`єктів інженерної інфраструктури (крім мереж, призначених для передачі та розподілу електричної енергії, трубопроводів, призначених для розподілу природного газу, транспортування нафти та природного газу) перевищує розмір пайової участі замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту, орган місцевого самоврядування приймає рішення про відшкодування замовнику різниці між здійсненими витратами та розміром пайової участі замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту. 
Проте Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.09.2019 № 132-IX, частину 5 статті 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» з 01.01.2020 виключено.
Таким чином, після 01.01.2020 і станом на теперішній час механізм щодо зменшення коштів пайової участі на суму кошторисної вартості будівництва інженерних мереж та/або об`єктів інженерної інфраструктури та щодо відшкодування замовнику різниці між здійсненими витратами та розміром пайової участі у законодавстві відсутній. 
Як вже зазначалось судом раніше, питання нарахування та сплати пайового внеску мали вирішуватися відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на момент виникнення у відповідача такого обов`язку, тобто з моменту прийняття об`єктів містобудування в експлуатацію. 
Конституційний Суд у рішенні від 09.02.1999 у справі № 1-7/99 наголосив на тому, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. 
Як вже було встановлено судом вище, 04.08.2023 та 19.04.2024 Державна інспекція архітектури та містобудування України видала відповідачу сертифікати про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ІУ123230724746 (1 черга будівництва, будинок 00102), № ІУ123230722584 (3 черга будівництва, будинок 00101), № ІУ123240409268 (4 черга будівництва, житлова секція 00103).
Таким чином, станом на момент введення вказаних об`єктів до експлуатації частина 5 статті 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вже втратила чинність, а тому не розповсюджується на спірні правовідносини та не підлягає застосуванню. 
Вказане також підтверджується і тим, що всі подані відповідачем документи датовані після 01.01.2020. 
Також суд звертає увагу на постанові від 20.08.2024 у справі № 910/7707/19, в якій Верховний Суд зауважив, що: « 8.40. У разі відсутності укладеного договору про пайову участь, відшкодування замовнику будівництва різниці між здійсненими витратами будівництва інженерних мереж та/або об`єктів інженерної інфраструктури та розміром пайової участі замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту відбувається на підставі рішення органу місцевої влади про вартість такого відшкодування. Подібні за змістом висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 09.03.2023 у справі № 917/1854/21 та від 22.11.2023 у справі № 917/1855/21». 
Суд зазначає, що у даній справі договір про сплату пайової участі, яким унормовано відшкодування різниці, з відповідачем не укладався, заява про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва протягом 10 робочих днів після 01.01.2020 від відповідача не надходила та рішення про відшкодування замовнику різниці між здійсненими витратами та розміром пайової участі замовника у розвитку інфраструктури населеного пункту та рішення про прийняття відповідного об`єкта інженерної та транспортної інфраструктури до комунальної власності територіальної громади міста Києва Київська міська рада не приймала. 
А відтак, частина 5 статті 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до спірних правовідносин не застосовується.
Щодо доводів відповідача про об`єкти соціальної інфраструктури та звільнення від залучення до пайової участі, суд вказує таке.
Відповідно до статті 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. 
Частиною 1 статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. 
Відповідно до абзацу 2 пункту 4.2 Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 15.11.2016 № 411/1415 (у редакції, що діяла на момент введення об`єкта будівництва в експлуатацію) (далі - Порядок), до пайової участі у розвитку інфраструктури не залучаються замовники у разі нового будівництва та/або реконструкції на території міста Києва об`єктів будівництва, за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури (дошкільні навчальні заклади, загальноосвітні навчальні заклади) в разі, якщо спорудження таких об`єктів соціальної інфраструктури здійснюється відповідно до цільового призначення земельної ділянки, після передачі останніх до комунальної власності територіальної громади міста Києва, при цьому вартість будівництва об`єктів соціальної інфраструктури повинна дорівнювати або перевищувати розмір пайової участі за об`єктом. 
Таким чином, в абзаці 5 пункті 4.2 Порядку визначено умови, за яких замовник не залучається до сплати пайової участі у зв`язку зі одночасним спорудженням в складі об`єкта будівництва об`єктів соціальної інфраструктури. 
Проте матеріали справи не містять доказів одночасного спорудження з об`єктами будівництва об`єктів соціальної інфраструктури та не містять доказів передачі останніх до комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Щодо відсутності підстав для звільнення відповідача від сплати пайової участі суд вказує наступне.
Пунктом 24 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 13.04.2011 № 461 (далі - Порядок № 461) (у редакції, яка діяла на момент видачі сертифіката про готовність об`єкта до експлуатації) встановлено, що для отримання сертифіката замовник (його уповноважена особа) подає до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю заяву про прийняття в експлуатацію об`єкта та видачу сертифіката, до якої додається акт готовності об`єкта до експлуатації та документ або інформація (реквізити платежу) про внесення плати. Заява про прийняття в експлуатацію об`єкта та видачу сертифіката щодо об`єктів, на які поширюється дія Закону України «Про державну таємницю», подається до ДІАМ у паперовій формі із дотриманням вимог Закону України «Про державну таємницю» за формою, визначеною в додатку 6 до цього Порядку, до якої додається акт готовності об`єкта до експлуатації за формою згідно з додатком 7 до цього Порядку, та реєструється в журналі реєстрації заяв про видачу сертифіката. До заяви замовником додаються результати технічної інвентаризації об`єкта. 
Відповідно до абзацу 6 частини 2 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, яка діяла на момент видачі сертифіката про готовність об`єкта до експлуатації) форма акта готовності об`єкта до експлуатації, порядок видачі сертифіката про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, розмір та порядок внесення плати за видачу сертифіката визначаються Кабінетом Міністрів України. 
Згідно з пунктом 16 Порядку № 461 замовник несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації чи акті готовності об`єкта до експлуатації, за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката. 
Додатком 7 до Порядку № 461 закріплено форму акту готовності об`єкта будівництва до експлуатації, яка містить графу щодо коштів пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, яку замовник будівництва заповнює самостійно. 
Вказане свідчить про те, що пункт 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20.09.2019 відповідач зазначив самостійно. 
Окрім того, у Державної інспекції архітектури та містобудування України відсутні будь-які повноваження щодо розгляду питання пайової участі, оскільки в силу положень пункту 3.4 Порядку, підпункту 5.45 пункту 5 Положення про Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради від 02.03.2023 № 6025/6066, Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є єдиним органом, уповноваженим здійснювати розрахунок пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь (з урахуванням особливостей інших положень цього Порядку). 
Окрім того, відповідно до пункту 5.3.5 Порядку у разі, якщо відповідно до пункту 4.2 цього Порядку замовник не залучається до пайової участі, він повинен до введення об`єкта в експлуатацію письмово звернутися до Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з наданням документів, передбачених підпунктами 5.1.1, 5.1.2 цього Порядку, та документів, що підтверджують належність об`єкта до відповідного підпункту пункту 4.2. Протягом 10 (десяти) робочих днів з дати реєстрації такого звернення Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) розглядає його та за результатами розгляду надає довідку про відсутність зобов`язання замовника по сплаті пайової участі за відповідним об`єктом або обґрунтовано відмовляє в наданні такої довідки. 
Таким чином, виключно Департамент економіки та інвестицій має право засвідчувати відсутність обов`язку у замовника сплачувати пайову участь за відповідним об`єктом будівництва.
Враховуючи зазначене та те, що позивач не видавав відповідачу довідку про відсутність зобов`язання, а тому відповідач безпідставно вважає, що він звільнений від сплати пайової участі, тим паче компетентним державним органом.
Відповідно до пункту 3.1 Порядку пайова участь є обов`язковим внеском, який замовник має сплатити до бюджету міста Києва, крім випадків, передбачених законами України та цим Порядком. 
Абзацом 2 пункту 4.3. Порядку передбачено, що прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію без сплати пайової участі в повному обсязі не звільняє замовника від обов`язку її сплати.
З урахуванням зазначеного та вимог «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 132-ІХ, на відповідача було покладено обов`язок сплатити пайовий внесок, який він повинен був неухильно виконати належним чином. 
Приймаючи до уваги встановлені судом факти та обставини, що були наведені вище, суд дійшов висновку, що викладені відповідачем заперечення на позов не спростовують зазначених позивачем в позові доводів за встановлених вище судом фактів та обставин.
Щодо поданого відповідачем висновку науково-правової експертизи щодо доктринального тлумачення та застосування окремих норм законодавства України, особливостей співвідношення та дії загальних і спеціальних норм права, а також процесуальних гарантій забезпечення реалізації матеріально-правових норм, проведеної відповідно до звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" на підставі Закону України "Про наукову і науково-технічну експертизу" № 126/123-е від 13.10.2025 суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 108 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо: 1) застосування аналогії закону, аналогії права; 2) змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування, доктриною у відповідній іноземній державі. Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи.
Як встановлено ст. 109 Господарського процесуального кодексу України, висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.
Враховуючи положення Господарського процесуального кодексу України, суд залишає вказаний висновок експерта у галузі права поза увагою.
Суд також вважає за необхідне звернути увагу на таке.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин 3-4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
До того ж, суд наголошує, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Таким чином суд вказує, що докази надані позивачем в підтвердження своїх позовних вимог є більш вірогідними аніж докази, які надані відповідачем.
Згідно з частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до частини 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Як вказано в статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено що, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
В статті 79 Господарського процесуального кодексу України вказано, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) підлягають задоволенню у повному обсязі. 
З огляду на наведене судові витрати у справі покладаються на відповідача відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. 
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99 від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.
З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.
Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" (03040, м. Київ, вул. Васильківська, буд. 1, корп. 2, офіс 005, ідентифікаційний код 40205521) на бюджетний рахунок бюджету розвитку спеціального фонду міського бюджету за наступними реквізитами: одержувач: ГУК у м. Києві; код ЄДРПОУ: 37993783; банк одержувача: Казначейство України (ЕАП); код доходів: 24170000; рахунок IBAN: UA538999980314131921000026001 безпідставно збережені грошові кошти пайової участі у розмірі 29 257 619 (двадцять дев`ять мільйонів двісті п`ятдесят сім тисяч шістсот дев`ятнадцять) грн 60 коп., інфляційні втрати у розмірі 5 434 095 (п`ять мільйонів чотириста тридцять чотири тисячі дев`яносто п`ять) грн 41 коп., 3 % річних у розмірі 1 446 355 (один мільйон чотириста сорок шість тисяч триста п`ятдесят п`ять) грн 95 коп. 
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Анева Індастрі" (03040, м. Київ, вул. Васильківська, буд. 1, корп. 2, офіс 005, ідентифікаційний код 40205521) на користь Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; ідентифікаційний код: 04633423) судовий збір у розмірі 433 656 (чотириста тридцять три тисячі шістсот п`ятдесят шість) грн 85 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 16.03.2026.

Суддя О.В. Мандриченко