ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
25 березня 2026 року 	м. Тернопіль	Справа № 921/110/23(921/729/23) 	

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Руденка О.В.  
за участі секретаря судового засідання Качунь І.Є. 
розглянув справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІЕРРА" 
до відповідача: ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості в сумі 389 000,00 грн за договором про надання поворотної фінансової допомоги №12/02/2021 від 12.02.2021
в межах справи №921/110/23 про банкрутство ТОВ "ТІЕРРА" 
за участі представників:
позивача: Марчук Г.В., адвокат (в режимі відеоконференції);
відповідача: Яворський А., адвокат.
Суть справи:
До Господарського суду Тернопільської області надійшла позовна заява ТОВ "ТІЕРРА" до громадянки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Судом розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження.
В обґрунтування заявлених вимог, підтриманих у судовому засіданні повноважним представником, позивач посилається на невиконання його контрагентом договірних умов в частині повернення наданої їй фінансової допомоги в сумі 389 000,00 грн.
Представник гр. ОСОБА_1 проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву б/н (вх.№1634) від 23.02.2024. Так, відповідач зазначає, що учасниками договірних відносин було погоджено повернення фінансової допомоги, як шляхом перерахування грошових коштів на рахунок позивача, так і внесення грошових коштів в касу Товариства. Відтак, погашення спірного боргу відбулося шляхом внесення коштів в касу позивача, що засвідчується квитанціями до прибуткових касових ордерів №1 від 30.07.2021, №2 від 03.10.2022, №5 від 05.10.2022, №8 від 06.10.2022, №9 від 14.12.2022, №12 від 16.12.2022, №14 від 29.12.2022, №1 від 02.01.2023, №3 від 03.02.2023.
Справа розглядалась з технічною фіксацією (звукозапис) судового процесу відповідно до ст. 222 ГПК України.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, судом встановлено наступне.
В провадженні Господарського суду Тернопільської області перебуває справа №921/110/23 про банкрутство ТОВ "ТІЕРРА".
Постановою суду від 25.06.2024 ТОВ "ТІЕРРА" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Демчана О.І. На даний час провадження у справі №921/110/23 перебуває на стадії ліквідаційної процедури.
Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.
Зважаючи на наведені вище правові норми, зазначений спір вирішується судом у межах справи про банкрутство № 921/110/23.
В свою чергу, із наявних у справі матеріалів слідує, що між громадянкою ОСОБА_2 (Позичальник) та ТОВ "ТІЕРРА" (Позикодавець) 12.02.2021 було укладено договір №12/02/2021 про надання поворотної фінансової допомоги (далі - Договір), згідно із п. 1.1 якого Позикодавець надає Позичальнику поворотну фінансову допомогу, а Позичальник зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених цим Договором.
У розділі 2 укладеного правочину сторони погодили умови та строк надання поворотної фінансової допомоги. Так, поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України у розмірі 404 000,00 грн, яка вносить на розрахунковий рахунок Позичальника. Поворотна фінансова допомога надається Позичальнику без нарахування процентів або надання інших видів компенсацій як плати за користування такими коштами. Поворотна фінансова допомога надається на строки обумовлені в п. 2.3 даного правочину.
Згідно із п.3.1 спірної угоди поворотна фінансова допомога підлягає достроковому поверненню за вимогою Позикодавця протягом 15 календарних днів, починаючи з дня вимоги.
Повернення грошових коштів проводиться шляхом внесення грошових коштів в касу Позикодавцю або шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Позикодавця (п. 3.2. Договору).
Відповідно до п.8.1 даного Договору, він вступає в силу з моменту його підписання та діє до 11 лютого 2022 року включно, але в будь-якому випадку до остаточного виконання Сторонами своїх зобов`язань, що виникли по цьому Договору.
Додатковою угодою №1 від 11.02.2022 до Договору про надання поворотної фінансової допомоги №12/02/2021 від 12.02.2021 Позичальник та Позикодавець прийшли до взаємної згоди викласти п. 2.1. та п. 8.1. Договору у новій редакції: "2.3. Поворотна фінансова допомога надається на строк до 11.02.2023 року"; "8.3. Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 11 лютого 2023 року включно, але в будь-якому випадку до остаточного виконання Сторонами свої зобов`язань, що виникли по цьому Договору". 
Згідно п. 2 та 3 Додаткової угоди №1 від 11.02.2021, всі інші умови Договору про надання поворотної фінансової допомоги №12/02/2021 від 12 лютого 2021 року залишаються незмінними, а Додаткова угода є невід`ємною частиною цього правочину, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін, та вступає в силу з моменту її підписання сторонами.
В свою чергу, за даними виписки по особовому рахунку ТОВ "ТІЕРРА" слідує, що це Товариство перерахувало громадянці ОСОБА_3 кошти у розмірі 404 000,00 грн, на підставі договору поворотної фінансової допомоги №12/02/2021 від 12.02.2021, наступними платежами: 12.02.2021 в сумі 30 000,00 грн, 13.02.2021 – 50 000,00 грн, 14.02.2021 – 50 000,00 грн, 15.02.2021 - 50 000,00 грн, 16.02.2021 – 50 000,00 грн, 17.02.2021 – 50 000,00 грн, 18.02.2021 – 20 000,00 грн, 18.02.2021 – 50 000,00 грн, 19.02.2021 – 50 000,00 грн та 23.02.2021 – 4 000,00 грн.
Однак, проведеним аналізом виписок по всіх рахунках, які мало ТОВ "ТІЕРРА" в банківських установах у період з дати здійснення зазначеного платежу по травень 2023 року, ліквідатором банкрута встановив, що 24.02.2024 ОСОБА_1 було перераховано 15 000,00 грн із призначенням платежу "оплата зг договору 12/02/2021 від 12.02.2021 року, ОСОБА_4 ", інших доказів повернення наданої Товариством поворотної фінансової допомоги не виявлено. Це слугувало підставою для звернення останнього з вимогою №02-115/65 від 06.09.2023 до громадянки ОСОБА_1 про повернення поворотної фінансової допомоги.
Відповідачка листом б/н від 20.09.2023 повідомила, що на умовах договору №12/02/2021 від 12.02.2021 вона отримала поворотну фінансову допомогу у розмірі 404 000,00 грн та зазначила, що кошти нею були повернуті, на підтвердження чого, долучила до листа копію договору, додаткової угоди №1 від 11.02.2022 та квитанції до прибуткових касових ордерів №1 від 30.07.2021, №2 від 03.10.2022, №5 від 05.10.2022, №8 від 06.10.2022, №9 від 14.12.2022, №12 від 16.12.2022, №14 від 29.12.2022, №1 від 02.01.2023, №3 від 03.02.2023.
Разом з тим, позивач посилаючись на банківські виписки із власних рахунків зазначає, що будь - яких операцій із зарахування готівкових коштів на рахунки ТОВ "ТІЕРРА" у період з 01.01.2019 по 15.05.2023 не здійснювались та стверджує, що фінансова допомога в сумі 389 000,00 грн відповідачкою не повернута. Тому позикодавець звернувся за захистом своїх прав до суду. 
Оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення, доводи та заперечення представників сторін, суд прийшов до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
У відповідності до п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір.
Частиною 1 статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Частина 1 статті 640 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Натомість згідно з частиною 2 цієї статті, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Поняття "Поворотна фінансова допомога" як за своїм нормативно визначеним змістом, так і за тим змістом, який у нього вкладається суб`єктами господарських правовідносин у звичайному діловому обороті, відповідає поняттю "позика", що міститься у статті 1046 Цивільного кодексу України.
У цій правовій нормі обумовлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Порівняння диспозицій наведених норм права дає підстави стверджувати про наявність спільних ознак правових відносин та, відповідно, несуперечливе правове регулювання. Отже, договір поворотної фінансової допомоги за своєю правовою природою є договором позики, а тому під час вирішення спору потрібно керуватися положеннями Цивільного кодексу України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики. Відповідна правова позиція щодо кваліфікації договору поворотної фінансової допомоги викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 27.03.2023 № 357/1771/21.
Також. за усталеною практикою Верховного Суду, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку оскільки фіксує наміри сторін і не підтверджує факт здійснення господарської операції (руху активів, послуг), тоді як фактичне виконання операцій доводять акти, накладні, банківські виписки, тощо.
У постановах Верховного Суду від 12.06.2020 у справі № 169/506/17, від 24.06.2021 у справі № 686/19271/19, від 12.08.2025 № 320/2796/21 зроблені висновки про те, що договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг.
У перелічених постановах Верховний Суд також зазначив, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення (стаття 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").
Суд уважає, що належними доказами, які підтверджують господарські операції є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та містити, серед іншого, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 обумовлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту припис закріплений у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.
Інформація з картки рахунку 3771 та оборотно-сальдова відомість по рахунку 3771 за 02.01.2019-31.12.2023, які є витягами з документів бухгалтерського обліку ТОВ "Тіерра" судом при вирішенні цього спору до уваги не приймаються , оскільки останні не містять даних щодо осіб, якими вони були складені. 
Натомість, банківські виписки з рахунків є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Отже, виписки за рахунками є первинними документами та належними доказами щодо підтвердження надання грошових коштів.
Факт перерахування грошових коштів позивачем одержувачці позики у сумі 389 000,00 грн останньою не заперечується.
Однак факт неповернення поворотної фінансової допомоги позикодавцю, відповідачка спростовує долученим до матеріалів справи оригіналами квитанціями до прибуткових касових ордерів №1 від 30.07.2021 на суму 31 000,00 грн, №2 від 03.10.2022 на суму 50 000,00 грн, №5 від 05.10.2022 на суму 50 000,00 грн, №8 від 06.10.2022 на суму 50 000,00 грн, №9 від 14.12.2022 на суму 50 000,00 грн, №12 від 16.12.2022 на суму 50 000,00 грн, №14 від 29.12.2022 на 50 000,00 грн, №1 від 02.01.2023 на суму 28 000,00 грн, №3 від 03.02.2023 на суму 28 000,00 грн та платіжною інструкцією №0.0.2029528290.1 від 24.02.2021.
За твердженням позивача, підписи які проставлені на даних квитанціях, вчинені відмінними від уповноважених на підписання таких осіб документів, як то керівники Товариства ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та Білик О., що в свою чергу стало підставою для призначення судом почеркознавчої та технічної експертизи ухвалою суду від 02.05.2024.
У складеному за її результатами висновку експертів Київського НДІСЕ Міністерства юстиції України №2663/25-34/2664/25-32 від 20.01.2026 на поставлені судом питання, зазначено, що у досліджуваній квитанціях прибуткових касових ордерів №1 від 30.07.2021, №2 від 03.10.2022, №5 від 05.10.2022, №8 від 06.10.2022, №9 від 14.12.2022, №12 від 16.12.2022, №14 від 29.12.2022, №1 від 02.01.2023, №3 від 03.02.2023.відсутні ознаки штучного зістарювання документів. Разом з тим, на питання "чи виконано підписи в графах "Головний бухгалтер" та "Касир" на квитанціях ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та "Яка абсолютна давність виконання підписів в графах "Головний бухгалтер" та "Касир", експертами не вирішувалось у зв`язку з відсутністю у розпорядженні порівняльного матеріалу зі зразками колишніх керівників ТОВ "ТІЕРРА".
При цьому варто зауважити, що збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду. 
Водночас, суд наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору. Натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №911/2243/18, від 18.05.2021 у справі №916/2255/18, від 05.11.2019 у справі №915/641/18, від 10.04.2019 у справі №904/6455/17, від 26.02.2019 у справі №914/385/18 та від 05.02.2019 у справі №914/1131/18.
Виходячи із змісту даного принципу господарського судочинства головним обов`язком позивача є доведення факту порушення відповідачем його прав і законних інтересів у договірних відносинах та існування заборгованості.
Самі лише твердження позивача про те, що надані відповідачкою оригінали квитанцій до прибуткових касових ордерів на загальну суму 389 000,00 грн та заяви свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (колишніх керівників ТОВ "ТІЕРРА") є неналежними та недопустимими докази судом оцінюються критично.
Адже, квитанції до прибуткових касових ордерів містять обов`язкові реквізити та підписи, котрі засвідчені печаткою ТОВ "ТІЕРРА", що узгоджується з приписами ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-XIV та п. 25 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні (в редакції, що затверджена постановою Правління НБУ від 29 грудня 2017 року № 148).
Оформлення прибуткового касового ордеру як первинного документу, який підтверджує приймання готівки в касу підприємства та складання на підтвердження такого факту квитанції обов`язковими реквізитами передбачає, зокрема, наявність підпису особи, уповноваженої на їх складання та видачу відповідно, а квитанція до прибуткового касового ордеру також засвідчення її відбитком печатки цього підприємства.
При цьому, Верховний Суд у постанові від 23.07.2019 по справі №918/718/18 вказав, що печатка відноситься до даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. Окрім цього, касаційна інстанція зазначила про те, що дійшовши висновку про наявність на оскаржуваному договорі печатки товариства та враховуючи той факт, що позивач не довів фактів протиправності використання своєї печатки чи доказів її втрати, так само і не надав доказів звернення до правоохоронних органів у зв`язку з втратою чи викраденням печатки, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що печатка товариства використовувалась проти волі позивача.
Матеріали справи не містять доказів втрати позивачем печатки та доказів наявності звернення до правоохоронних органів за фактом незаконного її використання.
Суд також вважає, що неналежне ведення бухгалтерського чи податкового обліку позивачем, як і не передача його посадовими особами арбітражному керуючому документів, як то касової книги та відривної частини касових ордерів, свідчить лише про протиправні дії боржника та його посадових осіб, та жодним чином не спростовує договірних відносин між учасниками цього спору, та проведення ними господарських операцій на їх виконання. 
Щодо доводів позивача про неможливість внесення готівки в касу відповідачкою, оскільки, долучені квитанції отримані останньою в незаконний спосіб від осіб у яких станом на надання цих документів були відсутні повноваження на використання та розпорядження відомостями щодо бухгалтерського обліку Товариства, суд зазначає, що враховуючи засади змагальності сторін та диспозитивності господарського судочинства кожна сторона має довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, справа розглядається в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів. 
В межах цієї справи відповідачем надано копії заяв свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (засвідчені приватними нотаріусами Захарків Т.Б., ОСОБА_10 та Мороз О.А.), які підтвердили про свою обізнаність із змістом ст. 384 КК України щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань, та засвідчили факт повернення готівкою коштів в касу ТОВ "ТІЕРРА" на виконання умов договору про надання поворотної фінансової допомоги ОСОБА_1 . 
При цьому суд приймає до уваги посилання позивача на приписи частини 2 статті 87 ГПК України, за якою на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини (факти), які відповідно до законодавства або звичаїв ділового обороту відображаються (обліковуються) у відповідних документах. 
Водночас суд констатує, що у спірних правовідносинах факт повернення коштів якраз і відображено у первинних документах - квитанціях до прибуткових касових ордерів. Натомість, у своїх показах свідками надані відомості щодо особи, яка повертала кошти, осіб які їх приймали в касу Товариства, оформляли та підписували квитанції до прибуткових касових ордерів (директори ТОВ "ТІЕРРА" ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 ). Це повідомлення відповідає приписам частини 1 статті 87 ГПК України, викладені у ньому обставини мають значення для справи та приймаються до уваги судом при вирішенні цього спору. 
Також суд звертає увагу на відсутність у матеріалах справи доказів притягнення свідків до кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань. В свою чергу, саме лише нічим не підтверджене припущення позивача з даного приводу таким доказом являтися не може.
Через не встановлення факту укладення між учасниками цього спору договору 28.12.2020 суд погоджується із доводами відповідачки про те, що у квитанції до прибуткового касового ордеру №3 від 03.02.2023 зроблена описка щодо реквізитів договору, яка сама по собі не спростовує повернення коштів Товариству. 
Щодо зазначеного у квитанціях прізвища ОСОБА_4 замість ОСОБА_1 варто зазначити, що спірна угода була укладена із громадянкою ОСОБА_4 , яка 06.11.2021 змінила прізвище на ОСОБА_1 . Однак, навіть у 2023 року при поверненні коштів позивачу у безготівковій формі на рахунок Товариства відповідачка вказала не нове, а колишнє своє прізвище, яке зазначене у Договорі - ОСОБА_4 . Також, із показів свідків слідує, що квитанції заповнювалися і видавалися саме посадовими особами Товариства а не відповідачкою. Відтак, вказана обставина, на переконання суду, також не спростовує повернення коштів ТОВ "ТІЕРРА" його контрагентом. 
Окрім цього, матеріалами справи не підтверджується, що відповідачка є заінтересованою щодо ТОВ "ТІЕРРА" в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства , а відтак посилання позивача на вказану правову норму у даній справі судом оцінюється критично. 
З наведеного суд констатує, що відповідачкою доведено факт передачі відповідачкою готівкових коштів в касу ТОВ "ТІЕРРА" в сумі 389 000,00 грн. Натомість, позивачем не подано доказів на спростування обставин щодо неотримання відповідних коштів.
Виходячи з фактичних обставин справи, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідача перед позивачем відсутня.
В цьому контексті, суд наголошує на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначає, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Верховний Суд зазначив, що стандарт доказування вірогідність доказів, на відмінну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Зміст цієї статті свідчить, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Приймаючи до уваги викладене, суд зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів в обґрунтування наведених в позові обставин, які можуть слугувати підставами для задоволення його позовних вимог. Тому у задоволенні позову слід відмовити. 
Інші долучені до матеріалів справи докази, доводи та заперечення учасників цього спору були ретельно досліджені судом, однак наведених вище висновків вони не спростовують. В свою чергу, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України". Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів, наведених учасниками судового процесу в обґрунтування власних правових позицій, оскільки решту аргументів, суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують висновків суду.
Згідно зі ст. 129 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись статтями 20, 42, 46, 73, 74, 76-79, 91, 123, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -
ВИРІШИВ:
В позові відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, в порядку та строки встановлені ст.ст. 256-257 ГПК України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повний текст складено 17.04.2026.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет за вебадресою: https://te.court.gov.ua/sud5022. 

Суддя О.В. Руденко