ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 459/2535/24  Номер провадження 22-ц/814/356/26	Головуючий у 1-й інстанції Бондарь В. А.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді: Чумак О.В.,
суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І. 
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адвоката Брикар Олега Михайловича 
на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 29 травня 2025 року, ухвалене суддею Бондарь В.А.
по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна,-
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2024 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 14378 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що  ОСОБА_3 придбала у ФОП ОСОБА_1 товар, який в подальшому повернула та попросила повернути грошові кошти, на що позивач погодився. 
28 червня 2024 року позивач перерахував грошові кошти у розмірі 14378,00 грн. та у призначенні платежу зазначив "повернення коштів, сплачених за товар, ФОП ОСОБА_1 ". Працівник позивача зв`язався із ОСОБА_3 та поцікавився чи отримала вона грошові кошти на свою картку, при цьому долучив квитанцію про повернення. Остання зазначила, що грошові кошти не прийшли, а також вказала, що неправильно зазначений одержувач " ОСОБА_2 ". 
Таким чином, при перерахунку грошових коштів допущена помилка в імені одержувача, а відтак грошові кошти перераховані ОСОБА_2 , утримуються нею безпідставно.
Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 29 травня 2025 року у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна відмовлено.
Рішення суду обґрунтоване безпідставністю заявлених вимог, оскільки позивачем не надано доказів отримання ОСОБА_2 грошових коштів.
Не погодившись з вказаним рішенням суду його в апеляційному порядку оскаржив представник ФОП ОСОБА_1 адвокат Брикар О.М., просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо недоведення факту отримання відповідачем грошових коштів, оскільки вказані обставини підтверджуються наявною в матеріалах справи платіжною інструкцією № 128 від 28.06.2024, в якій чітко зазначено отримувача – ОСОБА_2 . Оскільки жодних домовленостей між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (які б могли бути підставою для переказу коштів) не має, тому останньою безпідставно утримуються належні позивачу грошові кошти.
Жодних доказів на спростування інформації, яка зазначена в платіжній інструкції, зокрема виписки з її рахунку, відповідачем не надано.
Від ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає з наступних підстав. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам. 
Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 28 червня 2024 року ФОП ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 14378 грн., призначення платежу: повернення коштів, сплачених за товар, що підтверджується платіжною інструкцією № 128 (а.с. 13).
Позивач вказує, що жодних домовленостей між ним та ОСОБА_2 не існує, грошові кошти були помилково перераховані на її рахунок, тому останньою безпідставно утримуються належні ФОП ОСОБА_1 грошові кошти.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку про його недоведеність та обґрунтованість.
Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Однією з основних засад цивільного законодавства, визначених у статті 3 ЦК України, є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Згідно ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. 
Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21.
Відтак безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Позивач, перераховуючи кошти відповідачу, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому його поведінка є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).
Окрім того, позивачем не надано доказів належності ОСОБА_2 рахунку на який було перераховано кошти, та, відповідно, факту отримання відповідачем вказаних коштів.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до вимог статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палати Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 справа № 129/1033/13 наголошувала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Позивач, на власний розсуд розпоряджаючись своїми процесуальними правами, клопотання про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України, щодо належності ОСОБА_2 даного карткового рахунку не заявляв. 
З огляду на викладене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позові і відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для задоволення позову.
Враховуючи, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адвоката Брикар Олега Михайловича залишити без задоволення.
Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 29 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця 

Л.І. Пилипчук