ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
18 лютого 2026 року 	Справа № 280/11525/25 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Новікової І.В., в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
30 грудня 2025 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі-позивач) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:
визнати відмову командира ВЧ НОМЕР_1 в задоволенні рапорту позивача про звільнення з військової служби незаконною;
зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби з подальшим виключенням його зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 .
Ухвалою суду від 05.01.2026 відкрито спрощене (письмове) позовне провадження у справі.
Ухвалою суду від 26.06.2026 прийнято до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог та вирішено продовжити розгляд адміністративної справи №280/11525/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, з урахуванням уточнених позовних вимог, а саме щодо:
визнання відмови командира Військової частини НОМЕР_1 в задоволенні рапорту позивача про виключення зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 незаконною;
зобов`язання відповідача виключити позивача зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 27.09.2025 невстановленими особами його було затримано та не законно мобілізовано до Лав Збройних Сил України. Позивач зазначає, що після доставлення його до військової частини ним було подано рапорт про звільнення з військової служби, оскільки позивач має онкохвору дружину, яка є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує стороннього догляду. Разом з тим, відповідач протиправно відмовив у звільненні з військової служби. Також, позивач зазначає, що у подальшому відповідачем прийнято рішення про його звільнення з військової служби, проте протиправно не було виключено зі списків особового складу. З урахуванням викладеного у позовній заяві, позивач просив задовольнити позовні вимоги.
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень зазначено, що відповідно до пункту 30 розділу ІІ Інструкції виключно на підставі наказів по стройовій частині здійснюється: зарахування особового складу до списків військової частини і виключення зі списків військової частини. Відповідач зазначає, що відповідно до пункту 22 Розділу ХІІ Інструкції не виключаються зі списків особового складу військових частин і обліковуються як тимчасово відсутні особи, визначені пунктом 35 розділу II цієї Інструкції. Відповідач вказує на те, що пунктом 35 розділу ІІ Інструкції визначено, що не виключаються зі списків особового складу військовослужбовці (працівники): які самовільно залишили військову частину та щодо яких командування військової частини не отримало повідомлення про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань або витяг із наказу (по особовому складу) про звільнення їх з військової служби. Відповідач зазначає, що позивач не може бути в жоден спосіб виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , так як знаходиться в самовільному залишені військової частини. З урахуванням викладеного у відзиві на позовну заяву, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 
На підставі приписів ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступне.
З матеріалів справи встановлено, що згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 29.09.2025 №277, ОСОБА_1 з 29.09.2025 зарахований до списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 та на всі види забезпечення.
Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.10.2025 №285 солдата ОСОБА_2 наказано вважати таким, що 07.10.2025 самовільно залишив місце розташування запасної роти ВЧ НОМЕР_1 .
Також, судом встановлено, що 10.10.2025 та 28.10.2025 ОСОБА_1 звертався до відповідача з рапортами, в яких клопотав про звільнення з військової служби, у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ групи.
Листами ВЧ НОМЕР_1 від 20.10.2025 та від 05.11.2025 позивачу відмовлено у звільненні з військової служби, у зв`язку з відсутністю необхідних документів.
Не погодившись з діями відповідача щодо не звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з позовом.
Після звернення до суду з позовною заявою, командуванням ВЧ НОМЕР_1 видано наказ №5-РС від 07.01.2026 (по особовому складу), яким, відповідно до пункту третього частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнено з військової служби у запас через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), а саме: необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю І чи ІІ груп, солдата призваного під час мобілізації ОСОБА_1 .
При цьому, судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивача не було виключено зі списків особового складу військової частини, оскільки ОСОБА_1 рахується таким, що самовільно залишив розташування військової частини.
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо не виключення його зі списків особового складу військової частини, просить задовольнити позовні вимоги.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Суд зазначає, що за приписами статті 1 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі – Закон України №3543-XII) мобілізація – комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Цією ж статтею Закону України №3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 
Статтею 1 Закону України «Про оборону України», передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
На момент розгляду адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно під час розгляду справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок проходження військової служби в умовах воєнного стану.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби (далі – Закон №2232-XII).
Підстави для звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII.
Так, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, наказом ВЧ НОМЕР_1 від 07.01.2026 №5-РС (по особовому складу) ОСОБА_1 було звільнено у запас саме у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною – ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується Витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №244/25/5777/В.
Разом з тим, з пояснень представника відповідача отриманих в ході розгляду адміністративної справи встановлено, що ОСОБА_1 не було виключено зі списків особового складу, у зв`язку із самовільним залишенням ним військової частини.
Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.24 Закону №2232-XII, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. 
Отже, суд зазначає, що проходження військової служби припиняється у день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Суд зазначає, що наказом Міністерства оборони України від 15 вересня 2022 року №280 затверджено Інструкцію з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України (далі – Інструкція №280).
Відповідно до пункту 30 розділу ІІ Інструкції №280, виключно на підставі наказів по стройовій частині здійснюється зарахування особового складу до списків військової частини і виключення зі списків військової частини.
Згідно пункту 22 розділу XII Інструкції №280, не виключаються зі списків особового складу військових частин і обліковуються як тимчасово відсутні особи, визначені пунктом 35 розділу II цієї Інструкції…
Відповідно до підпункту 4 пункту 35 розділу ІІ Інструкції №280, не виключаються зі списків особового складу військовослужбовці (працівники): які самовільно залишили військову частину та щодо яких командування військової частини не отримало повідомлення про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань або витяг із наказу (по особовому складу) про звільнення їх з військової служби.
Отже, підпунктом 4 пункту 35 розділу ІІ Інструкції №280 встановлено обмеження щодо виключення військовослужбовців зі списків особового складу військової частини, а саме встановлена заборона на виключення зі списків особового складу військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину.
При цьому, така заборона встановлена лише стосовно тих військовослужбовців щодо яких до командування військової частини не отримало:
повідомлення про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо такого військовослужбовця;
або витяг із наказу (по особовому складу) про звільнення їх з військової служби.
У спірному випадку, судом встановлено, що у розпорядженні командування ВЧ НОМЕР_1 наявний наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 07.01.2026 №5-РС (по особовому складу) про звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
За таких обставин, відсутні підстави для не видання наказу по стройовій частині щодо виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини, оскільки відповідачем самостійно було прийнято рішення про звільнення позивача з військової служби про що видано відповідний наказ по особовому складу.
Отже, факт самовільного залишення ОСОБА_1 військової частини у даному випадку не може бути підставою для не виключення його зі списків особового складу на підставі положень підпункту 4 пункту 35 розділу ІІ Інструкції №280, оскільки у даному випадку стосовно позивача прийнято наказ (по особовому складу) про звільнення з військової служби.
За таких обставин, дії відповідача щодо не виключення позивача зі списків особового складу за результатами прийняття наказу (по особовому складу) про звільнення ОСОБА_1 з військової служби є протиправними.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Питання про розподіл судових витрат не вирішується, у зв`язку з відсутністю документального підтвердження понесення позивачем відповідних витрат.
Враховуючи вищезазначене, та керуючись ст.ст.2, 9, 139, 241-243, 254-262 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – задовольнити.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виключити ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Новікова