Справа № 463/993/26
Провадження № 2/463/1074/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,
з участю секретаря судового засідання - Шпуляра І.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про зобов`язання до вчинення певних дій,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, відповідно до якого просить зобов`язати ЛМКП «Львівтеплоенерго» скасувати незаконно нараховану позивачу заборгованість у розмірі 24150,49 гривень, за надані житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 .
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , які і інші її члени сім`ї, однак, з 2002 року останні не проживають за вказаною адресою та не користуються житлово-комунальними послугами. У даній квартирі закінчено термін дії повірки лічильника гарячого водопостачання, лічильник гарячої води знятий з обліку та встановлено електричний побутовий водонагрівач. Факт не проживання зареєстрованих осіб у даній квартирі підтверджується актом ЛКП «Господар» про фактичне місце не проживання від 22.07.2025 року та актом складеним членами комісії ОСББ «Добрий газда» від 30.12.2025 року. Проте, відповідач навіть після скасування судового наказу щодо стягнення нарахованої заборгованості, продовжує щомісяця нараховувати платежі за послуги централізованого постачання гарячої води, які фактично за вказаною адресою не споживаються. Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задовольнити.
19 березня 2026 представником відповідача Туркот О.А. подано відзив на позовну заяву, в якому вважає вимоги позовної заяви безпідставними та такими, що суперечать встановленим вимогам закону. Просить відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Зазначає, що інформації про зміну фактичної кількості осіб, які постійно проживають у житлі споживача (за адресою: АДРЕСА_1 ) до ЛМКП »Львівтеплоенерго» від позивача не надходило. Згідно даних обліку ЛМКП «Львівтеплоенерго» кількість осіб, що зареєстровані/проживають за адресою АДРЕСА_1 , станом на вересень 2025 року становила «4» (чотири). Жодних доказів відсутності споживачів за вказаною адресою до ЛМКП «Львівтеплоенерго» не надходило. Акт про фактичне місце не проживання від 22.07.2025 року, акт голови правління ОСББ «Добрий газда» від 30.12.2025 року, а також закордонні паспорти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та штампи у них, не слід брати до уваги, оскільки такі не є належними доказами у справі, останні не були подані до ЛМКП «Львівтеплоенерго» у місячний термін з моменту не проживання. У зв`язку з неподанням документів про не проживання за місцем реєстрації до ЛМКП «Львівтеплоенерго», споживачами було порушено п.11 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.п.11 п.45 Правил надання послуги з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1182, абз.12 п.41 Індивідуального договору. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і реєстрації, позивач та члени її сім`ї зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно є користувачами послуги з постачання гарячої води, які надає ЛМКП «Львівтеплоенерго» будинку по АДРЕСА_3 . Крім того, будинок по АДРЕСА_3 , в тому числі і квартира АДРЕСА_4 приєднано до мережі гарячого водопостачання. Відповідно до п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлового комунальні послуги» позивач зобов`язаний оплачувати надані йому послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Квартира АДРЕСА_2 обладнана розподільним приладом обліку гарячої води, даний факт підтверджений в акті наданих послуг Л-01 від 01.11.2024 (проведення повірки розподільного лічильника води). Позивач сам підтверджує факт встановлення лічильника (розподільного вузла обліку) у квартирі. Проте, з вересня 2024 року по листопад 2024 року, вказаний вузол обліку, у зв`язку із не проходженням метрологічної повірки (чого позивач не заперечує), був знятий з абонентського обліку, квартира вважалася такою, в якій відсутній розподільний вузол обліку гарячої води (безобліковою). Тобто, споживач послуг з постачання гарячої води, виконавцем яких є ЛМКП «Львівтеплоенерго», повинен був подати на повірку квартирний лічильник води строк дії свідоцтва про повірку якого закінчився. Всупереч цьому, позивач здійснила повірку лише у листопаді 2024 року, а отже, позивач не виконала положень Закону України «Про теплопостачання», Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», Наказу від 13.10.2016 № 1747 Міністерства економічного розвитку і торгівлі України зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.11.2016 за № 1417/29547 Про затвердження міжповірочних інтервалів законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, за категоріями. Отже, при відсутності розподільних приладів обліку гарячої води або закінченні строку повірки засобу вимірювальної техніки, квартира вважається безобліковою. Про відсутність у квартирі засобів обліку гарячої води свідчить також заява про реєстрацію вузла ГВП від 30.10.2024 року, заява до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про реєстрацію розподільного вузла обліку гарячої води на абонентський облік від 04.11.2024 року, акт ЛМКП «Львівтеплоенерго» про прийняття вузла розподільного обліку гарячої води на абонентський облік від 04.11.2024 року та Акт наданих послуг Л-01 від 01.11.2024. Таким чином, оскільки частина квартир ж/б по АДРЕСА_3 вважалися безобліковими, розподіл обсягів гарячої води згідно показів комерційного вузла обліку між споживачами проводився відповідно до розділу ІХ Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року № 315 (із змінами і доповненнями) (далі Методики). Тобто, у зв`язку із виходом з ладу комерційного вузла обліку гарячої води АДРЕСА_3 та за відсутності розподільного приладу обліку гарячої води у квартирі АДРЕСА_4 , вказаного будинку, оскільки позивач не здійснила метрологічну повірку вчасно (проти чого позивач заперечень немає) ЛМКП «Львівтеплоенерго» здійснювало нарахування відповідно до пп.4 п.1 розділу IX Методики, якою визначено, що загальний обсяг спожитої гарячої води у будинку, не оснащеного вузлом обліку загального обсягу спожитої гарячої води, розраховується за формулою 4, наведеною у п.3 розділу II цієї Методики. Отже, нарахування позивачу ЛМКП «Львівтеплоенерго» проведено виключно у відповідності до Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», чинної Методики, згідно встановлених норм споживання та діючих тарифів. З огляду на таке, вимога позивача про зобов`язання ЛМКП «Львівтеплоенерго» скасувати нараховану заборгованість за надані житлово-комунальні послуги побутовим споживачам, є безпідставною та такою, що суперечить чинним нормам законодавства. Підстав сумніватися в обґрунтованості розрахунку, як розміру нарахувань за надану послугу з постачання гарячої води за період 01.09.2024 року по 31.01.2025 року немає. Факт надання послуги гарячого водопостачання будинку по АДРЕСА_3 підтверджується інформацією про вузол обліку ГВП № 0796, даними за опалювальний сезон 2024-2025 роки, даними за опалювальний сезон 2025-2026 роки. Тобто, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а саме, на підтвердження того, що житлово-комунальні послуги не надавалися взагалі або надавалися неналежним чином, зокрема, матеріали справи не містять документів, які підтверджували б виявлення, фіксацію та оформлення вказаних в акті-претензії порушень за спірний період.
Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору не надходило.
Позовна заява поступила до суду 05.02.2026 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 06.02.2026 року, позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків зазначених у мотивувальній частині ухвали.
19 лютого 2026 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 06.02.2026 року.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.02.2026 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними у ній матеріалами. Визначено сторонам строк та черговість подання заяв по суті справи.
Разом з ухвалою про відкриття провадження суд надіслав сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки.
Суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Разом з тим, у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України суд розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків.
Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та члени її сім`ї зареєстровані у квартирі, розташованій за адресою:  АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з Реєстру Львівської міської територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб № 195574 від 26.06.2025 року (а.с.36).
Згідно Акту про фактичне місце не проживання від 22.07.2025 року та акту голови правління ОСББ «Добрий газда» від 30.12.2025 року, вбачається, що ОСОБА_1 та члени її сім`ї станом на 22.07.2025 року фактично не проживають за адресою:  АДРЕСА_1 (а.с.37-38).
Між ЛМКП «Львівтеплоенерго» та  ОСОБА_1  з 01.07.2014 року існували фактичні договірні правовідносини, передбачені ст.11 ЦК України з приводу надання послуг у сфері теплопостачання та гарячої води, шляхом приєднання до договору про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, відкриття особового рахунку за № НОМЕР_1 для проведення розрахунків. Вказані обставини сторонами не оспорюються.
Позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» укладено та оприлюднено типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання гарячої води від 01.12.2021 року. Отже, ЛМКП «Львівтеплоенерго» будучи наділеним повноваженнями виконавця послуг за договором приєднання про надання послуг, надавало послуги з централізованого постачання гарячої води.
Як вбачається, із заяви представника позивача до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про реєстрацію розподільного вузла обліку гарячої води на абонентський облік від 04.11.2024 року, заяви про реєстрацію вузла ГВП від 30.10.2024 року, акту ЛМКП «Львівтеплоенерго» про прийняття вузла розподільного обліку гарячої води на абонентський облік від 04.11.2024 року та Акту наданих послуг Л-01 від 01.11.2024 року, у квартирі, розташованій за адресою:  АДРЕСА_1 , з вересня 2024 року по 01.11.2024 року був відсутній засіб обліку гарячої води. Такий був знятий з абонентського обліку, квартира вважалася такою, в якій відсутній розподільний вузол обліку гарячої води (безобліковою) (а.с.28-35).
Згідно Акту № 796 про прийняття вузла комерційного обліку гарячої води на абонентський облік від 20.03.2025 року, в житловому будинку за адресою:  АДРЕСА_3 , було проведено огляд і опломбування вузол комерційного обліку № 0796 «гаряча вода».
Згідно інформації про вузол обліку ГВП № 0796 вбачається, що у будинку АДРЕСА_3 , встановлено вузол обліку ГВП № 0796 (дата встановлення 10.03.2022 року, дата повірки 02.08.2025 року), відображено кількість облікових та безоблікових споживачів, об`єми спожити послуг, а також інформацію про подачу ГВП на будинок за опалювальний сезон 2024-2025 року та за опалювальний сезон 2025-2026 року.
Відповідно до розрахунку заборгованості представленого відповідачем, заборгованість позивача за надані послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.09.2024 року по 31.01.2025 року становить 24030,61 гривні.
Судом також встановлено, що позивач користується послугами, які надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго», оскільки із вищевказаного розрахунку заборгованості за надані послуги з постачання гарячої води вбачається, що остання періодично здійснює оплату за надані послуги, в тому числі із за спірний період, останній платіж грудень 2025 року.
При цьому, згідно даних повідомлення про оплату послуг за грудень 2025 року представленого позивачем, остання вважає суму нарахувань боргу у розмірі 24150,49 гривень безпідставно нарахованою.
Вважаючи, що така заборгованість нарахована неправомірно, позивач звернулася до суду з позовом про її скасування.
Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За положеннями частини першої ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Суд повинен встановити чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
За визначеннями, які зазначені п.п.5, 6 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
За змістом пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок індивідуального споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Наведеними положеннями закону передбачено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги зобов`язаний готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором.
Відповідно до п.п.35, 36, 37 постанови Кабінету Міністрів України № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії» від 21.08.2019 року розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів. Споживач здійснює оплату спожитої послуги щомісяця в порядку та строки, визначені договором. Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору. Споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.
Статтею 24 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що основним обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладення договору з теплопостачання організацією на постачання теплової енергії.
Абзацом 1 пунктом 5 Індустріального Договору «Про надання послуг з постачання гарячої води Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» від 01 грудня 2021 року передбачено, що виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу та відшкодовувати витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) в строки і на умовах, що визначені цим договором.
Згідно зі ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Обов`язок власника квартири укласти договір на надання житлово-комунальних послуг та оплачувати надані послуги передбачено також пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572.
А відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Відповідна правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18).
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Засади забезпечення комерційного, у тому числі розподільного, обліку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання та забезпечення відповідною обліковою інформацією споживачів таких послуг визначаються Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».
Згідно з визначеннями, які закріплені в статті 1 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» вузлом комерційного обліку визнається вузол обліку, що забезпечує загальний облік споживання відповідної комунальної послуги в будівлі, її частині (під`їзді), обладнаній окремим інженерним вводом.
В свою чергу, розподільним обліком комунальних послуг (далі - розподільний облік) є визначення за допомогою вузла розподільного обліку (приладу - розподілювача теплової енергії) та/або за встановленими правилами (методиками) у передбачених цим Законом випадках кількісних показників отриманої споживачем комунальної послуги, на підставі яких здійснюється розподіл показань вузла індивідуального облік споживання відповідної комунальної послуги між споживачами в будівлях, де налічуються два та більше споживачів.
За змістом частини 1 статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» у будівлях, зазначених у частинах другій і третій статті 4 цього Закону, обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої - четвертої цієї статті.
Пунктом 4 частини 3 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» передбачено, що у разі якщо частина приміщень у будівлі оснащена вузлами розподільного обліку гарячої, питної води, а частина - не оснащена, обсяг відповідної комунальної послуги, спожитий споживачами у приміщеннях, оснащених вузлами розподільного обліку, встановлюється у розмірі, визначеному за допомогою таких вузлів, а загальний обсяг спожитої у будівлі відповідно гарячої, питної води (крім обсягу, витраченого на загальнобудинкові потреби та споживачами у приміщеннях, оснащених вузлами розподільного обліку) розподіляється між споживачами, приміщення яких не оснащені вузлами розподільного обліку, пропорційно до кількості осіб, які фактично користуються такими послугами.
Розподіл між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг здійснюється відповідно до методики, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства (ч.4 ст.10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання»).
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018 року затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (далі – Методика), якою встановлено порядок розподілу між споживачами спожитих у будівлі/будинку послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, обсяг споживання яких визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково у разі його (їх) відсутності, тимчасового виходу з ладу або втрати, та послуги з централізованого водовідведення, обсяг споживання якої визначається відповідно до обсягу споживання інших комунальних послуг.
Згідно з п.п.3 п.4 Розділу І Методики № 315 (із змінами і доповненнями), «для розподілу не приймаються показання вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії, що зняті (надані), починаючи з дати встановлення факту виходу його з ладу (закінчення строку повірки засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу) або встановлення факту несанкціонованого втручання в його роботу (самовільний демонтаж, умисне знищення, пошкодження, розкомплектування, у тому числі порушення цілісності пломб, тощо), до дати прийняття на абонентський облік відремонтованого чи заміненого вузла розподільного обліку, приладу розподільного обліку теплової енергії або повіреного засобу вимірювальної техніки, що входить до його складу».
Згідно з пунктом 3 Розділу ІІ Методики, загальний обсяг спожитої гарячої води у будівлі/будинку складається в т.ч. з обсягу небалансу споживання гарячої води, що є різниця між показаннями вузла комерційного обліку та обсягом гарячої води, визначеним як сума показань вузлів розподільного обліку у будівлі/будинку, усі приміщення якої оснащені вузлами розподільного обліку.
Розподіл між споживачами загального обсягу спожитої у будівлі/будинку гарячої води здійснюється відповідно до розділу IX цієї Методики.
Згідно пункту 2 Розділу IX цієї Методики, розподілу підлягають обсяги гарячої води, визначені за складовими формули 4, наведеної у пункті 3 розділу II цієї Методики, залежно від категорії приміщення, наявності/відсутності вузлів розподільного обліку гарячої води у цих приміщеннях, наявності/відсутності витоку з внутрішньобудинкових мереж гарячої води.
Відповідно до формул 4 та 40 цієї Методики у будівлі/будинку, в якій частина приміщень оснащена вузлами розподільного обліку, а частина не оснащена такими вузлами, обсяг небалансу гарячої води не визначається Vгвпн.бал = 0, а обсяг споживання гарячої води у приміщеннях без обліку визначається як різниця між визначеним за показаннями приладу обліку загального обсягу спожитої гарячої води у будівлі/будинку та між сумарним обсягом спожитої/витраченої гарячої води за показаннями вузлів розподільного обліку у приміщеннях, вузла розподільного обліку на відгалуженні трубопроводу з водорозбірною арматурою для відбору води на загальнобудинкові потреби (або відповідно до обсягу гарячої води, витраченої на загальнобудинкові потреби, що визначений відповідним договором з виконавцем комунальних послуг), обсягом витоків з внутрішньобудинкових мереж гарячої води (за наявності). Такий визначений обсяг розподіляється кожному приміщенню, не оснащеному вузлом розподільного обліку, пропорційно до співвідношення кількості осіб, що фактично користуються комунальною послугою у такому приміщенні, до загальної кількості осіб (споживачів), що фактично користуються комунальною послугою у приміщеннях без обліку.
Більше того, згідно пунктів 1-3 Розділу ХІІ Методики, проведення перерозподілу обсягів наданих комунальних послуг здійснюється: при уточненні показань вузлів комерційного обліку спожитої у будівлі/будинку комунальної послуги; при уточненні показань вузлів розподільного обліку / приладів-розподілювачів теплової енергії на підставі контрольного зняття їх показань або подання споживачем уточненої інформації.
Обсяг перерозподілу може мати як додатне, так і від`ємне значення, що призводить як до збільшення, так і до зменшення розподілених між окремими споживачами обсягів спожитої комунальної послуги у попередні розрахункові періоди.
Перерозподіл обсягу спожитої у будівлі/будинку комунальної послуги проводиться у тому розрахунковому періоді, у якому отримано у встановленому порядку інформацію про невідповідність обсягів розподіленої комунальної послуги окремим споживачам обсягу, необхідному для розподілу, але не більше ніж за 12 розрахункових періодів.
У разі виявлення різниці в результаті уточнення показань вузла (вузлів) комерційного обліку, що визначає/визначають загальний обсяг спожитої відповідної комунальної послуги у будівлі/будинку, перерозподіл проводиться пропорційно до обсягів спожитої відповідної комунальної послуги споживачами, розподілених у розрахунковому періоді, за який здійснюється перерозподіл.
В результаті уточнення показань вузлів розподільного обліку / приладів-розподілювачів теплової енергії (на підставі звіряння їх показань, подання споживачем уточненої інформації, відновлення надання показань споживачами) визначається обсяг перерозподілу спожитої комунальної послуги між споживачами у будівлі/будинку, як різниця між сумою показань вузлів розподільного обліку / приладів-розподілювачів теплової енергії до коригування та сумою показань таких засобів після коригування.
Вирахуваний таким чином обсяг коригування розподіляється між споживачами за принципом, що наведений у пункті 2 цього розділу.
Після здійснення перерозподілу розподіленого обсягу спожитої комунальної послуги виконавцем розподілу комунальної послуги проводиться перерахунок із окремим споживачем та з усіма споживачами будівлі/будинку.
Результати перерозподілу та перерахунку відображаються у рахунках споживачів у розрахунковому періоді, у якому здійснено перерозподіл.
Судом встановлено, що відповідач будучи теплопостачальною організацією суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії та гарячої води здійснив нарахування позивачу плату за послуги з постачання гарячої води за затвердженими нормативами та відповідною Методикою, за виниклих між сторонами у спірний період відповідних умов та обставин договірних відносин.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримувала надані послуги з постачання гарячої води, проте своїх обов`язків щодо повної та своєчасної оплати отриманих послуг не виконувала та не сплачували їх рахунки у визначених тарифах, що призвело до утворення заборгованості.
Відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року по справі № 717/1323/16-ц (провадження №61-22244св18).
Проте, позивач не довела належними та допустимими доказами відсутності своєї вини у порушенні зобов`язання з оплати вартості послуг з постачання гарячої води, наданих відповідачем за адресою:  АДРЕСА_1 .
Разом з тим, аргументів (у формі відповідних розрахунків) які б спростовували нарахування відповідачем оспорюваного розміру заборгованості не представила, як і не доведено те, що невиконання зобов`язань по сплаті вартості отриманих послуг сталося не з її вини.
Натомість оцінюючи поданий відповідачем розрахунок заборгованості з точки зору допустимості та належності, суд враховує, що такий було належним чином обґрунтовано та мотивовано. У свою чергу, в процесі розгляду справи не здобуто жодних доказів, які ставлять під сумнів математичні розрахунки наведені відповідачем та методику їх проведення. Ніщо також не свідчить про те, що розподіл гарячої води проведено не пропорційно обсягів споживання.
При цьому, суд звертає увагу на те, що не проживання позивача у квартирі, яка належить їй на праві власності та в якій вона зареєстрована разом із членами своєї сім`ї, не звільняє останню від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, які були надані відповідачем.
Оскільки відповідач, як виконавець послуг, забезпечив надання споживачам відповідних послуг, а саме надавав послугу з постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , позивач її споживала, періодично сплачувала, від отримання не відмовлялася, тобто, між сторонами встановлені фактичні договірні відносини на тих умовах, за яких надаються ці послуги, та те, що позивач не надала належних доказів неправильності проведених відповідачем розрахунків існуючої заборгованості за надані послуги, слід дійти висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача.
Згідно зі ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до приписів ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивач не спростувала обставини її ухилення від оплати житлово-комунальних послуг, не надала докази на спростування розрахунку заборгованості чи його безпідставного нарахування на підставі помилкових даних/ тарифів, методики та всупереч чинному законодавству. А тому, позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача.
Оскільки у позові відмовлено, при цьому, позивач звільнена від сплати судового збору, а відповідач таких витрат не поніс, тому питання стягнення судового збору не вирішується.

Керуючись ст.ст. 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про зобов`язання до вчинення певних дій - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплонерго», місцезнаходження: 79040, м.Львів, вул.Данила Апостола,1, код ЄДРПОУ 0556460.

Повний текст судового рішення складено - 23 квітня 2026 року.

Суддя        Грицко Р.Р.