Справа № 136/161/26
Провадження № 22-ц/801/862/2026
Категорія: 114
Головуючий у суді 1-ї інстанції Присяжний О. І.
Доповідач:Рибчинський В. П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року	Справа № 136/161/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати 
у цивільних справах:
судді-доповідача Рибчинського В.П.,
суддів Голоти Л.О., Оніщука В.В.,
за участі секретаря судового засідання Литвин Ю.О., Василюк С.В., Троцького В.А. та його представника – адвоката Бездітної Т.В., розглянувши в режимі відеоконференції апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19 лютого 2026 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 ,
в с т а н о в и в:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 , мотивуючи тим, що вона проживала без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 . Під час спільного проживання народилася донька – ОСОБА_2 . Сімейне життя між ними поступово погіршувалося і це призвело до того, що вони почали проживати окремо. Зважаючи на вік дитини, вона наразі проживає разом із матір`ю.
Зазначає, що починаючи з 2022 року і по теперішній час ОСОБА_3 систематично здійснює психологічний тиск, переслідування та залякування, надсилає повідомлення з образами, приниженням, нецензурною лексикою та погрозами, здійснює нав`язливі дзвінки, у тому числі з різних номерів, у великій кількості, використовує звернення до служби у справах дітей та правоохоронних органів, як спосіб психологічного тиску на неї, повідомляє про намір ініціювати перевірки, виклики поліції та інші дії у разі, якщо вона не забезпечить йому зустріч з дитиною. Такі дії, на її думку мають характер залякування, примусу та психологічного тиску. Вказані дії створюють постійний стан страху, напруження та очікування втручання правоохоронних органів, що є формою психологічного насильства. ОСОБА_3 вимагає повідомляти місце перебування дитини, попри відсутність судового рішення. Вона вимушена обмежувати особисте пересування та спосіб життя через страх його раптової появи, оскільки ОСОБА_3 ігнорує її неодноразові прохання припинити контакт, систематично без її погодження та всупереч її волі з`являється за місцем її проживання, що має ознаки переслідування (сталкінгу), створює психологічний тиск та реальне відчуття небезпеки для неї та дитини. ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що у наданому суду листуванні зафіксовано визнання ОСОБА_3 факту застосування ним фізичного впливу щодо заявниці, це підтверджується листуванням та фотоматеріалами тілесних ушкоджень, також мали місце факти спричинення заявниці тілесних ушкоджень шляхом завдання ударів в область тулуба. Стверджує, що поведінка ОСОБА_3 носить системний, нав`язливий та агресивний характер, не припиняється протягом тривалого часу, супроводжується погрозами, приниженням, нецензурною лайкою, психологічним тиском, а також визнанням факту фізичного впливу. Зазначені дії носять системний характер, не припиняються попри неодноразові вимоги та звернення до правоохоронних органів. 
З огляду на характер повідомлень, частоту контактів та зміст висловлювань, на її думку, існує реальна загроза повторення насильства щодо неї та її малолітньої дитини, що повністю відповідає критеріям, визначеним ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» для застосування обмежувального припису та свідчить про наявність реальної небезпеки повторного домашнього насильства. 
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 19 лютого 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 відмовлено.
Не погоджуючись з такими рішеннями суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 задовольнити в повному обсязі строком на 6 місяців.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване. Вважає подану заяву ОСОБА_1 нічим іншим, як спробою маніпулювати законом, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту вчинення домашнього насильства щодо малолітньої ОСОБА_2 та її матері ОСОБА_1 . Також зазначає, що висновки психолога, на підставі яких ОСОБА_1 обґрунтовує дану заяву, є неналежними доказами, оскільки такі висновки ґрунтуються лише на поясненнях матері дитини, при цьому його як батька дитини до вказаного дослідження не залучали.
До початку апеляційного розгляду ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, у якому просила відхилити доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі. На підтвердження вчинення ОСОБА_3 щодо неї психологічного насильства та погроз, долучила до відповіді на відзив відеозаписи. Проте апеляційний суд їх до уваги не бере, оскільки вказані відеозаписи не були предметом дослідження в суді першої інстанції та окрім того ОСОБА_1 не заявляла клопотання про долучення їх як доказів до справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_2 , батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с.33).
Постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 13.11.2025 по справі № 132/1959/25 провадження у справі про притягнення до адміністративної ОСОБА_3 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Рішення суду мотивоване тим, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАД № 677377 від 13.06.2025, громадянин ОСОБА_3 , систематично в телефонному режимі, погрожував фізичною розправою, ображав словами нецензурної лайки, свою колишню дружину ОСОБА_1 , чим вчинив домашнє насильство в сім`ї психологічного характеру, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_3 вчинив будь-які дії, які містять ознаки домашнього насильства психологічного характеру щодо його колишньої дружини ОСОБА_1 , та наслідком таких була завдана шкода її психічному здоров`ю.
ОСОБА_1 зверталась до Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві щодо протиправних дій колишнього співмешканця ОСОБА_3 , проте їй було відмовлено у складанні протоколу та рекомендовано звернутись до суду з заявою про видачу обмежувального припису.
Рішенням виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області № 484 від 12.09.2024 визначено участь батька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вихованні доньки – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши порядок його побачень з дитиною таким чином: щомісяця в останню суботу за попередньою домовленістю та в присутності матері, з урахуванням режиму дня, стану здоров`я та інтересів дитини у такий час: з 11.00 до 14.00. При неможливості виконання графіку батько завчасно повідомляє матір, а матір – батька дитини. Рекомендовано: матері дитини – ОСОБА_1 , не чинити перешкод ОСОБА_3 , у спілкуванні з донькою – ОСОБА_2 ; до перших зустрічей батька з дитиною залучити психолога (а.с. 70).
Також судом встановлено, що у провадженні Калинівського районного суду Вінницької області перебуває справа № 132/372/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Орган опіки та піклування Калинівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні дитиною та визначення способів участі батька у вихованні дитини (а.с. 71).
Відмовляючи в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що заявниця не обґрунтувала належними та допустимими доказами необхідність застосування заборонних заходів, так само як і вчинення ОСОБА_3 актів домашнього насильства стосовно неї та їх доньки, які потребують прийняття судом відповідного акту негайного реагування. 
Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.
Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, як постраждали від такого насильства.
Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство – діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Особа, яка постраждала від домашнього насильства – особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник – особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Обмежувальний припис стосовно кривдника – це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких – подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).
У пункті 9 частини першої статті 1 цього Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Отже, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 09 лютого 2022 року у справі № 607/10853/21, провадження № 61-20491св21, від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 провадження № 61-13257св22.
Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Так, з матеріалів справи вбачається, що за час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , у них народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
У зв`язку з погіршенням відносин між сторонами, вони почали проживати окремо, малолітня дитина залишилась проживати з матір`ю.
Через неприязні відносини між батьками дитини, самостійно визначити порядок виховання дитини сторони не змогли, у зв`язку з чим, ОСОБА_3 звернувся до органу опіки та піклування з заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення порядку участі у вихованні дитини.
Рішенням виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області № 484 від 12.09.2024 визначено участь батька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вихованні доньки – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановлено порядок його побачень з дитиною.
Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2 , посилається на психологічне насильство з боку ОСОБА_3 . На підтвердження заявлених вимог зазначає, що неодноразово зверталась до поліції із заявою про вчинення психологічного насильства, надає скріншоти переписки її та ОСОБА_3 . 
Разом з тим, постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 13.11.2025 по справі № 132/1959/25 провадження у справі про притягнення до адміністративної ОСОБА_3 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Суд зазначив, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_3 вчинив будь-які дії, які містять ознаки домашнього насильства психологічного характеру щодо його колишньої дружини ОСОБА_1 , та наслідком таких була завдана шкода її психічному здоров`ю.
Також ОСОБА_1 зверталась до Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві щодо протиправних дій колишнього співмешканця ОСОБА_3 , проте їй було відмовлено у складанні протоколу та рекомендовано звернутись до суду з заявою про видачу обмежувального припису.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що надані заявницею висновки психолога не свідчать про вчинення ОСОБА_3 психологічного насильства як щодо ОСОБА_1 , так і щодо малолітньої ОСОБА_2 , а лише транслюють конфліктні та неприязні стосунки між батьками дитини.
Скріншоти переписок між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були предметом дослідження при розгляді справи про вчинення домашнього насильства, судом надавалась їм оцінка. За результатами розгляду суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_3 ознак домашнього насильства.
Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 вчиняється психологічний тиск на неї та малолітню дитину.
Інші докази та обставини, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
За результатами розгляду заяви по суті колегія суддів доходить висновку, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_3 чинить психологічне насильство над ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_2 .
Разом з тим, надані ОСОБА_1 скріншоти переписок між нею та ОСОБА_3 свідчать про наявний між ними конфлікт та непрязні стосунки, однак жодним чином не свідчить про психологічне насильство. Крім того, якщо взяти до уваги скріншоти, надані ОСОБА_3 , то з них так само прослідковується негативне ставлення і ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , що підтверджує наявність конфлікту між сторонами.
Також колегія суддів зазначає, що емоційна реакція дитини на батька, яка зафіксована у висновку психолога обумовлена не протиправними діями батька щодо неї, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які зневажають право доньки на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості, не враховуючи при цьому, що особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини та спричиняти на неї негативний вплив. Факту здійснення психологічного насилля ОСОБА_3 у відношенні дитини ОСОБА_2 не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 19 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 22 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач:      В.П. Рибчинський
Судді:       Л.О. Голота 
В.В. Оніщук