ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 лютого 2026 року 
м. Київ 

справа № 554/2052/22 
провадження № 61-10840св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Полтавська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України, 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Таранкова Олена Олегівна, на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 04 жовтня 2024 року у складі судді Тімошенко Н. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 липня 2025 року у складі колегії суддів Триголова В. М., Чумак О. В., Дорош А. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, в якому просила стягнути на її користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування, прокуратури та суду. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона була обрана на посаду судді Комсомольського міського суду Полтавської області рішенням Полтавської обласної ради народних депутатів від 29 квітня 1993 року, а постановою Верховної Ради України від 09 липня 2003 року № 1072-IV - обрана на цю посаду безстроково. 

17 березня 2015 року заступник Генерального прокурора України Баганець О. В. щодо позивача склав повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 375 Кримінального кодексу України (далі - КК України). 

Надалі ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави від 03 квітня 2015 року до позивача застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 60 діб - до 04 червня 2015 року, із покладенням відповідних обов`язків. 

Вищий адміністративний суд України постановою від 21 вересня 2015 року у адміністративній справі № 800/288/15 рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про відсторонення позивача від посади судді визнав незаконним та скасував. Також було скасовано наказ виконувача обов`язків голови Комсомольського міського суду Полтавської області Куц Т. О. від 19 травня 2015 року № 7.1-а, а наказом голови цього ж суду Крикливого В. В. від 16 жовтня 2015 року здійснено перерахунок та виплату щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу за період з 19 травня 2015 року до 19 липня 2015 року. 

Онуфріївський районний суд Кіровоградської області вироком від 02 травня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 липня 2018 року та постановою Верховного Суду від 20 липня 2019 року, позивача визнав невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 375 КК України, та виправдав у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. 

Посилаючись на викладене, позивач зазначала, що незаконно перебувала під слідством і судом у період з 18 березня 2015 року до 20 червня 2019 року, тобто 51 місяць. 

Унаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та незаконного перебування під слідством і судом позивач зазнала моральної шкоди, яка полягала, зокрема, у заподіянні значних моральних страждань, негативному впливі на її професійну діяльність як судді, підриві авторитету та ділової репутації, формуванні негативного ставлення з боку суспільства, а також у суттєвій зміні звичного ритму життя, у зв`язку з чим вона і звернулася до суду з цим позовом. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Октябрський районний суд міста Полтави рішенням від 04 жовтня 2024 року позов задовольнив частково. 

Стягнув на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку 65 600,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування, прокуратури та суду. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що відповідно до положень статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої їй унаслідок незаконного перебування під слідством та судом. 

Розмір такої шкоди підлягає визначенню з урахуванням розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду у сумі 1 600,00 грн, передбаченої статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», за кожен місяць перебування під слідством і судом, у цьому випадку починаючи з 17 березня 2015 року (дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) до 30 липня 2018 року (дата набрання законної сили виправдувальним вироком суду). 

З урахуванням конкретних фактичних обставин справи, а також принципів розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 1 000 000,00 грн є завищеними та необґрунтованими. Водночас суд визнав, що достатньою та справедливою сатисфакцією, гарантованою державою, є відшкодування моральної шкоди у мінімальному розмірі, обчисленому відповідно до вимог закону, - 65 600,00 грн (1 600,00 грн х 41 місяць). 

Полтавський апеляційний суд постановою від 09 липня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Таранкової О. О. залишив без задоволення, а рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 04 жовтня 2024 року - без змін. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції про наявність у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди, завданої їй унаслідок незаконного перебування під слідством та судом, є правильними, відповідають встановленим у справі обставинам та підтверджуються належними і допустимими доказами, яким суд надав належну правову оцінку. 

Колегія суддів погодилася з визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, зазначивши, що стягненню з держави на користь позивача підлягає мінімальний розмір компенсації, встановлений законодавством на момент ухвалення рішення, визначений статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, у сумі 1 600,00 грн за кожен місяць незаконного перебування під слідством та судом. 

Водночас апеляційний суд звернув увагу на те, що позивач не була ізольована від суспільства, однак була позбавлена можливості здійснювати професійну діяльність, вести повноцінний спосіб життя та отримувати дохід для утримання своєї сім`ї. З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі, більшому за мінімальний, встановлений законом. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У серпні 2025 року ОСОБА_1 через представника Таранкову О. О. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 04 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 липня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. 

На обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначила, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 та у постанові Верховного Суду від 25 травня 2025 року у справі № 757/47970/16. 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивувала тим, що стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, яка застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду у розмірі 1 600,00 грн, не підлягає застосуванню під час вирішення спору у цій справі. 

Заявник зазначала, що Закон № 266/94-ВР є спеціальним законом, а саме його норми регулюють порядок та умови визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах. При цьому зазначеним Законом не передбачено можливості встановлення Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, яка застосовується виключно як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду. 

Позивач наголошувала, що вона незаконно перебувала під слідством і судом з 18 березня 2015 року до 20 червня 2019 року, тобто 51 місяць. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» з 01 січня 2022 року мінімальну заробітну плату встановлено у розмірі 6 500,00 грн. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у 2024 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила: з 01 січня - 7 100,00 грн, з 01 квітня - 8 000,00 грн. 

Таким чином, на думку заявника, мінімальний гарантований державою розмір відшкодування моральної шкоди на момент подання позову становив 331 500,00 грн (6 500,00 грн х 51 місяць), а на момент ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі - 408 000,00 грн (8 000,00 грн х 51 місяць). 

При цьому заявник зазначала, що визначений законом розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним, гарантованим державою. Водночас суд за наявності належного мотивування не обмежений у можливості визначити більший розмір компенсації, оскільки закон не встановлює граничного (максимального) розміру відшкодування моральної шкоди. 

Однак суди попередніх інстанцій визначили розмір моральної шкоди без дотримання засад верховенства права, а також вимог розумності, виваженості та справедливості, оскільки не з`ясували у повному обсязі доводи позивача як щодо обставин завдання моральної шкоди, так і щодо обґрунтування її розміру. 

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 28 серпня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Шевченківського районного суду міста Полтави. 

25 вересня 2025 року матеріали справи № 554/2052/22 надійшли до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 28 січня 2026 року призначив справу до судового розгляду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

ОСОБА_1 була обрана на посаду судді Комсомольського міського суду Полтавської області рішенням Полтавської обласної ради народних депутатів від 29 квітня 1993 року, а постановою Верховної Ради України від 09 липня 2003 року № 1072-IV - обрана на цю посаду безстроково. 

17 березня 2015 року заступник Генерального прокурора України Баганець О. В. щодо позивача склав повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 375 КК України. 

Ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду міста Полтави від 03 квітня 2015 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком на 60 діб - до 04 червня 2015 року, із покладенням відповідних обов`язків. 

За клопотанням Генерального прокурора України Шокіна В. М. відповідно до рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 19 травня 2015 року № 312/вп-15 ОСОБА_1 відсторонено від посади судді Комсомольського міського суду Полтавської області строком на два місяці. 

Наказом виконувача обов`язків голови Комсомольського міського суду Полтавської області Куц Т. О. від 19 травня 2015 року № 7.1-а ОСОБА_1 відсторонено від посади судді з 19 травня 2015 року строком на два місяці з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді. 

Вищий адміністративний суд України постановою від 21 вересня 2015 року у адміністративній справі № 800/288/15 визнав незаконним та скасував рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про відсторонення ОСОБА_1 від посади судді. Також скасовано наказ виконувача обов`язків голови Комсомольського міського суду Полтавської області Куц Т. О. від 19 травня 2015 року № 7.1-а. 

Наказом голови Комсомольського міського суду Полтавської області Крикливого В. В. від 16 жовтня 2015 року здійснено перерахунок та виплату позивачу щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу за період з 19 травня 2015 року до 19 липня 2015 року. 

Онуфріївський районний суд Кіровоградської області вироком від 02 травня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 30 липня 2018 року та постановою Верховного Суду від 20 липня 2019 року, ОСОБА_1 визнав невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 375 КК України, та виправдав у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повною мірою не відповідають. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. 

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. 

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. 

Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). 

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон № 266/94-ВР. 

У статті 1 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. 

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду. 

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), в тому числі моральна шкода. 

У статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. 

У Рішенні від 27 жовтня 1999 року № 9-рп/99 у справі № 1-15/99 Конституційний Суд України зазначив, що притягнення до відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчинені злочину. 

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. 

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили. 

Згідно з частинами першою-четвертою статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок чи ухвала суду, ухвала слідчого судді не набрала законної сили. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. 

Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 306/701/20 (провадження № 61-3676св22) зазначив, що Закон № 266/94-ВР пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, який містить підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умови виникнення права на його відшкодування. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41. Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21). Реабілітуючі, на відміну від нереабілітуючих підстав, для застосування наведеного вище Закону України, пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний / обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. 

Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації. Суди встановили, що кримінальне переслідування позивача припинено з реабілітуючих підстав, оскільки її вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 375 КК України, не була доведена у встановленому законом порядку, про що свідчить постановлений щодо неї виправдувальний вирок суду. 

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. 

Велика Палата Верховного Суду упостанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), на яку посилалася заявник у касаційній скарзі, дійшла висновку про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд під час вирішення цього питання має керуватися таким розміром мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. 

Верховний Суд у постановах від 31 серпня 2022 року у справі № 306/701/20 (провадження № 61-3676св22), від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 30 вересня 2022 року у справі № 753/4724/21 (провадження № 61-947св22), від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22) зробив такі висновки: «Статтею 13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Отже, з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення». 

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження законної сили. 

За обставинами цієї справи ОСОБА_1 перебувала під слідством та судом із 17 березня 2015 року (дата повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) до 30 липня 2018 року (дата постановлення апеляційним судом ухвали про залишення виправдувального вироку без змін), тобто 40 місяців 14 днів. 

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі встановлено на рівні 7 100,00 грн, а з 01 квітня 2024 року - 8 000,00 грн. Водночас визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн.

У постанові від 15 січня 2026 року у справі № 607/24623/24 (провадження № 61-13114св25) Верховний Суд зазначив, що Закон № 266/94-ВР є спеціальним законом і саме його норми регулюють порядок і умови визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах. Отже, стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду у сумі 1 600,00 грн не підлягає застосуванню під час вирішення спору. 

Такий правовий висновок щодо неможливості застосування спеціальної розрахункової величини, визначеної Законом про Державний бюджет України, для обчислення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури та органів досудового розслідування, узгоджується також із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 січня 2025 року у справі № 524/6017/22, від 12 лютого 2025 року у справі № 753/75/23, від 27 лютого 2025 року у справі № 161/20724/23, від 09 квітня 2025 року у справі № 757/1549/21. 

Аналіз релевантної правозастосовної практики щодо розгляду справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом дає підстави для висновку, що Верховний Суд неодноразово роз`яснював необхідність застосування мінімальної заробітної плати, чинної на час розгляду справи, тобто виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент ухвалення судом відповідного рішення. 

Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21, від 05 листопада 2025 року у справі № 161/12059/24 та інших.

З огляду на це у цій справі належить виходити з розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», який був чинним на момент ухвалення судом першої інстанції рішення від 04 жовтня 2024 року.

Однак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по суті спору у жовтні 2024 року, помилково застосував для розрахунку відшкодування моральної шкоди розрахункову величину для обчислення виплат за рішеннями суду у сумі 1 600,00 грн, передбачену статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», за кожен місяць перебування позивача під слідством і судом. 

Водночас станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення - 04 жовтня 2024 року - мінімальна заробітна плата становила 8 000,00 грн, і саме цим розміром суд мав керуватися під час визначення гарантованого державою мінімального розміру відшкодування моральної шкоди. 

Отже, з урахуванням строку перебування позивача під слідством та судом (40 місяців 14 днів) і мінімального місячного розміру заробітної плати, встановленого на момент ухвалення рішення судом першої інстанції відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», мінімальний розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 323 612,90 грн, що обчислюється як сума (8 000,00 грн х 40 місяців) + (8 000,00 грн / 31 день х 14 днів). 

З огляду на обставини справи, зокрема глибину та тривалість душевних страждань позивача, доведеність вимушених змін у її житті, а також керуючись засадами розумності, пропорційності та справедливості, Верховний Суд дійшов висновку, що моральна шкода у цій справі підлягає відшкодуванню у розмірі 350 000,00 грн, який є достатнім для компенсації негативних наслідків немайнового характеру та відповідає принципу верховенства права. 

При цьому колегія суддів ураховує доводи позивача щодо тривалості її перебування під слідством і судом, заподіяння істотних моральних страждань, негативного впливу на професійну діяльність, підриву авторитету та ділової репутації, формування негативного ставлення з боку суспільства, а також суттєвих змін звичного ритму життя. Разом із тим зазначені обставини з огляду на їх характер та інтенсивність не є такими, що об`єктивно свідчать про наявність підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди до заявленої позивачем суми 1 000 000,00 грн, тобто у триразовому розмірі порівняно з гарантованим державою мінімумом такого відшкодування. 

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів також керується тим, що така компенсація має бути не більшою, ніж це необхідно для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та не повинна призводити до її безпідставного збагачення. 

За таких обставин установлений Верховним Судом розмір відшкодування моральної шкоди є більшим за гарантований законом мінімум, проте достатнім для справедливої компенсації завданих немайнових втрат, не порушує баланс інтересів сторін і відповідає принципам верховенства права.

Резюмуючи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для зміни оскаржуваних судових рішень у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин з урахуванням установлених у справі фактичних обставин. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 

З огляду на те, що у цій справі не потребується збирання нових або додаткової перевірки чи оцінки наявних доказів, обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно, однак допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають зміні шляхом збільшення розміру стягнутої суми відшкодування моральної шкоди з 65 600,00 грн до 350 000,00 грн. 

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Таранкова Олена Олегівна, задовольнити частково. 

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 04 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 липня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, змінити, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди з 65 600 (шістдесяти п`яти тисяч шестисот) гривень 00 копійок до 350 000 (трьохсот п`ятдесяти тисяч) гривень 00 копійок. 

У решті рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 04 жовтня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 липня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач  	Є. В. Петров  	
Судді	А. І. Грушицький  	
	А. А. Калараш  	
	І. В. Литвиненко 	
	В. В. Пророк