ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року 
м. Черкаси 

Справа № 711/6905/23		
Провадження № 22-ц/821/66/26		
Категорія: 310030000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В. 
суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.
за участю секретаря: Руденко А.О. 

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
представник позивача: адвокат Якименко Микола Миколайович,
відповідач:  ОСОБА_2 ,
представник відповідача: адвокат Волощук Володимир Вікторович,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційні скарги представника ОСОБА_4 - адвоката Волощука Володимира Вікторовича та ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 27 серпня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Казидуб О.Г. в приміщенні  Придніпровського районного суду м. Черкаси, повний текст рішення виготовлено 10 вересня 2025 року)у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

27 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання. 
В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.12.2021 у справі №752/13587/20 визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 ; зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_6 залишено без задоволення.
Постановою Київського апеляційного суд від 28.12.2022 у справі №752/13587/20, залишеною постановою Верховного Суду від 09.08.2023 без змін, змінено резолютивну частину рішення суду першої інстанції шляхом доповнення абзацом такого змісту: встановити адаптивний період зустрічей матері з дитиною протягом 6 місяців з дня набрання рішенням суду законної сили, а саме: кожної першої та третьої суботи кожного місяця з 10.00 год. до 15.00 год. в м. Черкаси в присутності батька ОСОБА_1 ; кожної другої неділі кожного місяця з 12.00 год. до 17.00 год. в м. Черкаси в присутності батька; кожної четвертої неділі кожного місяця з 12.00 год. до 17.00 год. в м. Києві в присутності батька; зобов`язати батька забезпечувати зустрічі дитини з матір`ю в місті Черкаси та в місті Києві; виконання рішення суду в частині визначення місця проживання дитини відстрочити на час дії адаптивного періоду - 6 (шість) місяців; в іншій частині рішення суду першої інстанції - залишено без змін.
Постановою старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Атамась Ю.О. від 20.07.2023 ВП № 71381039 встановлено: «що, за весь період примусового виконання під час проведення зустрічей, які повинні були бути проведено, стягувачу ОСОБА_6 з дитиною ОСОБА_3 , боржником ОСОБА_1 надавався безперешкодний доступ до місця перебування дитини, однак у дитини було відсутнє бажання щодо проведення часу з матір`ю і спілкування з нею, про що складено відповідні акти, які наявні в матеріалах виконавчого провадження (09.04.2023, 15.04.2023, 03.06.2023, 05.06.2023, 11.06.2023)» і виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 752/13587/20, виданого 09.02.2023 щодо встановлення адаптивного періоду зустрічей матері з дитиною протягом 6 місяців з дня набрання означеним вище рішенням суду законної сили, а саме: кожної першої та третьої суботи кожного місяця з 10.00 год. до 15.00 год. в м. Черкаси в присутності батька ОСОБА_1 ; кожної другої неділі кожного місяця з 12.00 год. до 17.00 год. в м. Черкаси в присутності батька; кожної четвертої неділі кожного місяця з 12.00 год. до 17.00 год. в м. Києві в присутності батька було закінчено.
Вказує, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 18.02.2022 у справі № 752/10471/20 стягнуто з ОСОБА_1 на користь матері аліменти на утримання дитини: доньки - ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.06.2020 і до досягнення дитиною повноліття.
Постановою Київського апеляційного суд від 20.02.2023 заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18.02.2022 скасовано та ухвалено нове рішення яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь матері аліменти на утримання дитини - у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, за період з 01.06.2020 по 07.07.2020; в задоволенні позову ОСОБА_6 про стягнення аліментів за період з 08.07.2020 до 28.06.2023 відмовлено; стягнуто з батька на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.06.2023 і до досягнення дитиною повноліття.
Звертає увагу на те, що Голосіївським районним судом м. Києва 04.08.2020 у справі № 752/14951/20 видано судовий наказ про стягнення аліментів на утримання дитини з матері дитини на користь батька дитини в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 30.07.2020, який ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.11.2021 скасовано і у видачі ОСОБА_1 судового наказу про стягнення з ОСОБА_6 аліментів на утримання дитини - відмовлено.
Також позивач зазначає, що між сторонами було укладено шлюб 25.02.2016.
З 01 квітня 2020 року сторони проживають окремо. 
Проживання батьків окремо вплинуло і на дитину.
В період проживання доньки з матір`ю з 01.04.2020 до 07.07.2020 йому постійно чиняться перешкоди у побаченнях і спілкуванні з дитиною. У цей період батьку надали можливість побачитися з донькою ОСОБА_3 у присутності матері (за нинішнім місцем проживання останньої) лише 27.05.2020 на День його народження і лише півтори години. 
Наступне його побачення з ОСОБА_7 відбулося 07.07.2020 і протягом зустрічі дитина благала батька залишити її з ним і категорично відмовилась повертатись до матері та жити у бабусі з дідусем.
Вказує, що йому стало відомо від доньки ОСОБА_7 , що за будь-яку згадку про нього її неодноразово били по губах, залякували, тобто стосовно дитини ОСОБА_3 систематично вчинялося домашнє насильство як фізичного так і психологічного характеру зі сторони дорослих.
Вказані факти та їх негативні наслідки були підтверджені значною кількістю психодіагностичних обстежень дитини, що здійснювалися висококваліфікованими спеціалістами у сфері дитячої психології від 12.10.2020, від 14.04.2021, від 30.12.2022, від 15.01.2023, від 16.01.2023 та Висновками від 15.08.2022, від 31.01.2023.
Крім того, у висновку Виконавчого комітету Черкаської міської ради про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 від 19.10.2022 № 443 зазначено, що: «під час засідання Комісії з питань захисту прав дитини, названа Комісія взяла до уваги висновки фахівців за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_3 від 12.10.2020, практичним психологом КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ», спеціалістом вищої категорії ОСОБА_8 ; від 14.04.2021, складеного завідувачем кафедри психології Львівського ПрАТ «ВНЗ» МАУП, кандидатом психологічних наук, практичним психологом, психотерапевтом, кандидатом психологічних наук, практичним психологом, ОСОБА_9 ; експертизи від 22.02.2022 , проведеної судовими експертами ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру; від 15.08.2022, складеного судовими експертами ОСОБА_12 та Тульвінською А.Ю. Черкаського науково-дослідного експертно- криміналістичного центру.
Орган опіки та піклування м. Черкаси, взявши до уваги той факт, що батьки дитини проживають у різних адміністративно-територіальних одиницях, вивчивши можливості батька щодо вищезазначеного питання, прийшов до висновку, що батько дитини у м. Черкаси створив належні умови для проживання дитини для розвитку її творчих здібностей, має задовільні житлово-побутові умови проживання, матеріально забезпечений, має належний виховний потенціал та виховні можливості, керуючись ст.ст. 19, 160, 161 СК України, вважає за доцільне проживання малолітньої ОСОБА_7 визначити з батьком, так як ним створені належні умови для проживання та виховання дитини.».
Наголошує, що з 07.07.2020 й донині дочка ОСОБА_3 фактично проживає з ним у АДРЕСА_2 та повністю перебуває на його утриманні.
Даний факт підтверджується: значною кількістю актів обстеження умов проживання № 276 від 23.10.2020, № 198 від 24.05.2021, № 495 від 22.11.2021, № 142 від 01.06.2022 ; актом № 501 за період з 07.12.2021 до 08.12.2021 оцінки потреб сім`ї; актом опитування сусідів вих. № 45 від 22.05.22, який засвідчений ОСББ «Фаворит 187»; актом ОСББ «Фаворит 187» від 12.08.2023; постановою Київського апеляційного суд від 28.12.2022 у справі №752/13587/20; актами від 09.04.2023 та від 15.04.2023 відповідно, складеними старшим державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси ЦМУ МЮ м. Київ Капшитар В.О.; актами від 03.06.2023 та від 11.06.2023 відповідно, складеними старшим державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси ЦМУ МЮ м. Київ Атамась Ю.О..
Позивач зазначає, що Служба у справах дітей Черкаської міської ради від 09.12.2021 № 27987-01-21 на адвокатський запит його представника зазначила, що під час складання актів обстеження житлових умов у квартирі АДРЕСА_3 була присутня донька ОСОБА_3 та встановлено, що дитина має усталений спосіб життя.
Донька та він за фактичним місцем проживання перебувають на обліку як внутрішньо переміщені особи.
В період з 07.07.2020 до 09.04.2023 мати приїхала до дитини всього два рази. 
Посилається також на висновки психологічних обстежень та три судові психологічні експертизи, з яких вбачається, що донька має прихильність та прив`язаність до батька, у дитини порушена прив`язаність до матері, вона не бажає змінювати місце проживання та виявляє бажання проживати із батьком.
Звертає увагу суду на той факт, що категоричне небажання дитини спілкуватися з матір`ю підтверджується актами від 09.04.2023 та від 15.04.2023 відповідно, складеними старшим державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси ЦМУ МЮ м. Київ Капшитар В.О.; актами від 03.06.2023 та від 11.06.2023 відповідно, складеними старшим державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси ЦМУ МЮ м. Київ Атамась Ю.О.
Крім того, зазначає, що з 07 липня 2020 року по даний час дитина проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 та повністю перебуває на його утриманні; за вказаний період мати два рази прислала для ОСОБА_7 на його банківський рахунок по 1 000,00 грн, передала дитині одну пару зимових чобітків та дитячі ролики з декількома кілограмами фруктів і цукерок.
Домовленості щодо участі в утриманні дитини між сторонами не досягнуто.
Проте, у період з 01.04.2020 до 07.07.2020 відповідача до участі у вихованні ОСОБА_7 фактично не допускали, однак ним в добровільному порядку перераховано аліменти на дитину за квітень на суму 1 779,00 грн, травень 890,00 грн та червень 890,00 грн.
Щодо мотивів об`єктивної необхідності місця проживання дитини з батьком вказує, що з народження доньки більшу частину часу займається її вихованням та матеріальним забезпеченням саме він, що не заперечує відповідач.
Донька його дуже любить, має прив`язаність та цінує його як батька,  він належним чином займається її вихованням та належним чином піклується про неї, також дитина не бажає спілкування з матір`ю, тому визначення місця проживання доньки з ним буде відповідати як найкращим інтересам дитини. 
На підставі викладеного, позивач просив суд:
стягнути з ОСОБА_6 на свою користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, з 27.09.2023 і до досягнення дитиною повноліття;
стягнути з ОСОБА_6 на його користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, за період з 08.07.2020 до 27.09.2023;
припинити (зняти) обов`язок по сплаті батьком ОСОБА_1 на користь матері ОСОБА_6 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , - у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, з 29.06.2023 і до досягнення дитиною повноліття;
змінити місце проживання дитини ОСОБА_3 з місця проживання з матір`ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 на місце проживання з батьком ОСОБА_1 та визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 ;
залишити фактичне безперервне місце проживання та постійного перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 ;
зобов`язати матір ОСОБА_6 не чинити дій, як особисто так із залученням та за допомогою будь-яких інших осіб, щодо зміни місця проживання та перебування дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з місця фактичного безперервного проживання та постійного перебування з батьком ОСОБА_1 на місце проживання та перебування з матір`ю ОСОБА_6 та/або з будь-якою іншою особою. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 серпня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 27.09.2023 і продовжувати до повноліття дитини.
Стягнення за виконавчим листом, виданого на підставі Постанови Київського апеляційного суду № 752/10471/20 про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_6 , аліментів на утримання дитини: доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.06.2023 і до досягнення дитиною повноліття – припинити, з дня набрання законної сили цим рішенням суду та повернути виконавчий лист до суду після завершення виконання.
Змінено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з місця проживання з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 на місце проживання з батьком ОСОБА_1 , та визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивоване тим, що враховуючи вік малолітньої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (більше 9 років) на дату винесення рішення, яка проживає з 07.07.2020 з батьком ОСОБА_1 та виявила бажання надалі проживати разом з батьком, який піклується про її фізичне та духовне виховання, займається її оздоровленням, той факт, що дитина залишиться у звичному для себе середовищі, продовжує відвідувати школу, у якій навчалася, спілкуватися зі своїми однокласниками, суд дійшов висновку, що зміна місця проживання дитини ОСОБА_3 з місця проживання з матір`ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 на місце проживання з батьком ОСОБА_1 та визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 до 10-річного віку, відповідно до ст. 160 СК України, буде відповідати найкращим інтересам самої дитини.
Вирішуючи вимоги позову про припинення обов`язку по сплаті ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліментів на утримання дитини, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, з 29.06.2023 року і до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття, суд першої інстанції виходив із того, що зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини, тому встановивши, що дитина ОСОБА_3 проживає зі своїм батьком ОСОБА_1 і знаходиться на його утриманні, суд дійшов висновку що дана вимога підлягає до задоволення.
Вирішуючи вимоги позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, з 27.09.2023 і до досягнення дитиною повноліття, суд першої інстанції, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про задоволення цієї вимоги.
Вирішуючи вимоги позову в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку за період з 08.07.2020 до 27.09.2023, суд першої інстанції встановивши, що позивачем не надано доказів того, що ним вживалися заходи щодо одержання аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог в цій частині.
Вирішуючи вимоги позову в частині залишення фактичного безперервного місця проживання та постійного перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , та вимоги про зобов`язання матір ОСОБА_2 не чинити дій, як особисто так і із залученням та за допомогою будь-яких інших осіб щодо зміни місця проживання та перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з місця фактичного безперервного проживання та постійного перебування з батьком ОСОБА_1 на місце проживання та перебування з матір`ю ОСОБА_6 та/або з будь-якою іншою особою, то суд не знайшов підстав для їх задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 10 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд», представник ОСОБА_6 – адвокат Волощук В.В., вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції необгрунтованим, винесеним з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, при неповному з`ясування усіх фактичних обставин справи, просив скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що Голосіївським районним судом м. Києва, Київським апеляційним судом та Верховним Судом вже розглядалась справа № 752/13587/20 між сторонами про визначення місця проживання дитини, за результатами розгляду якої визначено місце проживання дитини ОСОБА_7 з матір`ю, встановлено адаптивний період зустрічей матері з дитиною та зобов`язано батька забезпечувати зустрічі дитини з матір`ю у містах Києві та Черкасах.
Суд першої інстанції фактично надав позивачу можливість обійти остаточне рішення Верховного Суду, що грубо порушує принципи res judicata та правову визначеність.
Суд першої інстанції проігнорував висновок органу опіки та піклування, що є порушенням вимог законодавства.
Вказує, що позивач, починаючи з 07.07.2020, самовільно без згоди матері забрав доньку, яка постійно проживала з матір`ю, змінив місце проживання дитини, дитину для спілкування з матір`ю не надавав. 
Також ОСОБА_1 не виконував ухвалу суду від 16.06.2021 про встановлення графіку побачень та у адаптивний період, визначений постановою апеляційного суду, чинив відповідачу перешкоди у спілкування та побаченні з дитиною.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки кримінальним провадженням щодо позивача при винесенні рішення.
Суд першої інстанції взяв до уваги психологічні висновки, які не мають доказової сили. У справі №752/13587/20 судами вже була надана оцінка цим висновкам.
Зазначає, що позивач замість надання дитини для спілкування з матір`ю, впродовж останніх років водить дитину по різних психологах з метою отримання висновків, тому такі висновки не можуть прийматись судом до уваги, оскільки вони проводяться без участі матері за обставин, коли дитина та мати позбавлені можливості спілкування між собою.
Опитування дитини в судовому засіданні відбулося після більш ніж 4 років фактичної ізоляції від матері. Думка дитини формувалася виключно під впливом батька за відсутності будь-якого контакту з матір`ю протягом тривалого часу.
Вказує, що питання про стягнення аліментів на утримання дитини судом вже вирішено, стягнення аліментів присуджено на користь матері. У позивача відсутні підстави для звернення до суду з таким позовом.
Посилається також на неврахування судом того, що для дитини такого віку є вкрай необхідним контакт з матір`ю, а позивач обмежує спілкування матері з дитиною.
Суд першої інстанції при розгляді справи не встановив жодних обставин, які б свідчили про зміну ситуації порівняно з тією, що була досліджена судами у справі №752/13587/20.
Також в апеляційній скарзі сторона відповідача посилається на незаконність ухвали суду першої інстанції від 30.11.2023 про залишення без задоволення клопотання про закриття провадження.
В обгрунтування незаконності ухвали вказує, що на дату подачі позову ОСОБА_1 є наявне діюче рішення суду щодо стягнення аліментів з нього на користь ОСОБА_6 на утримання дитини ОСОБА_7 , тому наявні підстави для закриття провадження у даній справі.
Зауважує, що під час розгляду справи № 752/13587/20 ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини разом з батьком, в задоволенні якої було відмовлено.
Отже, коли справа вже вирішена судом або коли сторони розпорядились своїми права певним чином і суд затвердив ці дії, повторне звернення до суду не допускається.

В апеляційній скарзі, поданій 10 жовтня 2025 року через засоби поштового зв`язку, ОСОБА_1 , вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим, просив змінити мотивувальну частину рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 серпня 2025 року шляхом виключення висновку про те, що «Суд не бере до уваги Висновок фахівця за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наданого Практичним психологом кандидатом психологічних наук психологом вищої категорії ОСОБА_8 ; Висновок за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного завідуючою кафедри психології Львівського ПрАТ «ВНЗ» МАУП ОСОБА_9 ; Висновок експерта № СЕ-19-21/41986-ПС від 22.02.2022, наданого Державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС; Висновок експерта № СЕ-19/124-22/7006-ПС від 15.08.2022, наданого Черкаським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України; Психологічний висновок спеціаліста за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеного психологом ОСОБА_13 ; Висновок спеціаліста за результатами проведення психологічного дослідження № 05/23 від 16.01.2023 року, наданого юридичним психологом ОСОБА_14 ; Висновок експерта № СЕ-19-23/1811-ПС від 31.01.2023 Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС, оскільки, всі висновки були складені в ході дослідження без участі самої матері ОСОБА_2 , без аналізу її емоційної сфери та індивідуально-психологічних особливостей» та наданням належної оцінки висновкам експертів та психологів відповідно до вимог ЦК України; 
змінити мотивувальну частину шляхом виключення висновку про те, що «Суд наголошує, що мати ОСОБА_2 останній раз бачила малолітню ОСОБА_7 в судовому засіданні, яке відбулося 22.10.2024 року. Малолітня ОСОБА_7 в силу свого малолітнього віку не пам`ятає, що таке материнська любов та опіка, оскільки, вже більше п`яти років проживає тільки з батьком ОСОБА_1 та має до нього психологічну прив`язаність, не має можливості повноцінно спілкуватися з мамою ОСОБА_2 . Мати ОСОБА_2 намагається спілкуватися з малолітньої ОСОБА_7 в телефонному режимі, але дитина висловлює своє небажання в спілкуванні»; 
змінити резолютивну частину рішення в частині визначення дати, з якої мають стягуватись аліменти з відповідачки, зокрема, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.07.2020 і до повноліття дитини;
скасувати рішення суду в частині, якою відмовлено в задоволенні позовних вимог та постановити в цій частині нове рішення, яким залишити фактичне безперервне місце проживання та постійного перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 та зобов`язати матір ОСОБА_6 не чинити дій, як особисто так і із залученням та за допомогою будь-яких інших осіб, щодо зміни місця проживання та перебування дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з місця фактичного безперервного проживання та постійного перебування з батько ОСОБА_1 на місце проживання та перебування з матір`ю ОСОБА_6 та/або з будь-якою іншою особою.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що висновок суду першої інстанції, згідно якого «суд не бере до уваги Висновок фахівця за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наданого Практичним психологом кандидатом психологічних наук психологом вищої категорії ОСОБА_8 …. » суперечить чинним нормам матеріального та процесуального права і висновкам Верховного Суду щодо його застосування, тому в цій мотивувальній частині судове рішення має бути змінено з наданням належної оцінки.
Всі висновки експертів НДЕКЦ МВС України відповідають вимогам ст. 102 ЦПК України та надавались суду в порядку ст. 106 ЦПК України.
Вважає, що наведені відхилення судом першої інстанції висновків експертів є невмотивованими.
Питання, що ставилися експерту, стосувалися виключно дослідження дитини, а не батьків, а тому, присутність матері не була обов`язковою під час проведення експертизи. Наголошує, що за змістом експертизи дослідження проводилося без присутності батьків.
На думку позивача, суд не взяв до уваги та не надав оцінку тому факту, що у поданих висновках відображене ставлення дитини до матері упродовж тривалого періоду. 
Посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 16.02.2024 у справі №465/6496/19, згідно якої висновок психологічної експертизи – це один із засобів вираження думки дитини, вважає, що суд першої інстанції помилково не взяв до уваги вказані висновки та не надав їм оцінки.
Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини за період з 08.07.2020 до 27.09.2023 вважає висновок суду таким, що не відповідає дійсним обставинам, оскільки в п. 5 позовної заяви від 27.09.2023 чітко визначено, що з моменту як ОСОБА_7 почала проживати разом з батьком (07.07.2020 ) та на даний момент він самостійно утримує дитину. Відповідач відмовляється у добровільному порядку надавати матеріальну допомогу, тому він як батько дитини має право на стягнення аліментів з матері на утримання дитини за минулий період.
Апелянт вважає, що мотивувальна частина судового рішення містить висновок про те, що «Суд наголошує, що мати ОСОБА_2 останній раз бачила малолітню ОСОБА_7 в судовому засіданні, яке відбулося 22.10.2024 року. Малолітня ОСОБА_7 в силу свого малолітнього віку не пам`ятає, що таке материнська любов та опіка, оскільки, вже більше п`яти років проживає тільки з батьком ОСОБА_1 та має до нього психологічну прив`язаність, не має можливості повноцінно спілкуватися з мамою ОСОБА_2 . Мати ОСОБА_2 намагається спілкуватися з малолітньої ОСОБА_7 в телефонному режимі, але дитина висловлює своє небажання в спілкуванні», який є необ`єктивним, необгрунтованим і таким, що грунтується на припущеннях без підтвердження належними та допустимими доказами.

Відзив на апеляційну скаргу 

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 03 листопада 2025 року, ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6 – адвоката Волощука В.В. необгрунтованими та безпідставними, просив у задоволенні апеляційної скарги сторони відповідача відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 21 листопада 2025 року, представник ОСОБА_2 – адвокат Волощук В.В., вважаючи доводи апеляційної скарги сторони позивача необгрунтованими, просив скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 серпня 2025 року повністю та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Фактичні обставини справи 

Судом встановлено та вбачається із матеріалів справи, що  відповідно до копії Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, 25 лютого 2016 року було укладено шлюб між відповідачем та позивачем.
Відповідно до копії свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , виданого Голосіївським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 . В графі «батько» зазначено – « ОСОБА_1 », в графі «мати» зазначено – « ОСОБА_6 ».
20 листопада 2020 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва по справі №752/5107/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 - розірвано.
18 лютого 2022 року заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва по справі № 752/10471/20 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дитини: доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.06.2020 і до досягнення дитиною повноліття.
20 лютого 2023 року постановою Київського апеляційного суду по справі № 752/10471/20 заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дитини: доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, за період з 01 червня 2020 року по 07 липня 2020 року. В задоволенні позову про стягнення аліментів за період з 08 липня 2020 року до 28 червня 2023 року відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дитини: доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29 червня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття».
28 березня 2023 року ухвалою Верховного Суду по справі № 752/10471/20 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року.
30 грудня 2021 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва по справі № 752/13587/20 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_4 , кімнати 7-8. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , третя особа: Виконавчий комітет Черкаської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком залишено без задоволення.
28 грудня 2022 року постановою Київського апеляційного суду по справі №752/13587/20 рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 грудня 2021 року змінено, доповнивши резолютивну частину рішення наступним абзацом: «Встановити адаптивний період зустрічей матері – ОСОБА_6 з дитиною ОСОБА_3 протягом 6 місяців з дня набрання рішенням суду законної сили, а саме, кожної першої та третьої суботи кожного місяця з 10:00 години до 15:00 години в м. Черкаси в присутності батька ОСОБА_1 ; кожної другої неділі кожного місяця з 12:00 години до 17:00 години в м. Черкаси в присутності батька ОСОБА_1 : кожної четвертої неділі кожного місяця з 12:00 години до 17:00 години в м. Києві в присутності батька ОСОБА_1 . Зобов`язано батька ОСОБА_1 забезпечувати зустрічі дитини з матір`ю в м. Черкаси та в м. Києві. Виконання рішення суду в частині визначення місця проживання дитини відстрочено на час дії адаптивного періоду 6 місяців. В іншій частині рішення суду залишено без змін.
09 серпня 2023 року постановою Верховного Суду № 752/13587/20 рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 грудня 2022 року залишено без змін.
20 липня 2023 року старшим державним виконавцем Другого відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Атамась Ю.О. при примусовому виконанні виконавчого листа № 752/13587/20, виданого 09.02.2023 Голосіївським районним судом м. Києва встановлено, що за весь період примусового виконання під час проведення зустрічей, які повинні були бути проведено, стягувачу ОСОБА_6 з дитиною ОСОБА_3 , боржником ОСОБА_1 надавався безперешкодний доступ до місця перебування дитини, однак, у дитини було відсутнє бажання щодо проведення часу з матір`ю і спілкування з нею, про що складено відповідні акти, які наявні в матеріалах виконавчого провадження (09.04.2023, 15.04.2023, 03.06.2023, 05.06.2023, 11.06.2023). Виконавчим листом № 752/13587/20 від 09.02.2023 Голосіївського районного суду м. Києва встановлено адаптивний період зустрічей матері з дитиною протягом 6 місяців з дня набрання рішенням суду законної сили. Термін виконання даного рішення закінчено 28.06.2023 року.
Вищезазначеною постановою виконавче провадження з примусового виконання Виконавчого листа № 752/13587/20, виданого 09.02.2023 Голосіївським районним судом м. Києва про встановлення адаптивного періоду зустрічей матері ОСОБА_6 з дитиною ОСОБА_3 протягом 6 місяців з дня набрання рішенням суду законної сили, а саме: кожної першої та третьої суботи кожного місяця з 10:00 години до 15:00 години в м. Черкаси в присутності батька ОСОБА_1 ; кожної другої неділі кожного місяця з 12:00 години до 17:00 години в м. Черкаси в присутності батька ОСОБА_1 : кожної четвертої неділі кожного місяця з 12:00 години до 17:00 години в м. Києві в присутності батька ОСОБА_1 . Зобов`язано батька ОСОБА_1 забезпечувати зустрічі дитини з матір`ю в м. Черкаси та в м. Києві. Виконання рішення суду в частині визначення місця проживання дитини відстрочено на час дії адаптивного періоду 6 місяців – закінчено.
Як вбачається з Акту державного виконавця від 11 червня 2023 року, старшим державним виконавцем Другого відділу ДВС у м. Черкаси ЦМУ МЮ (м. Київ) Атамась Ю.О. при примусовому виконанні виконавчого листа № 752/13587/20 від 09.02.2023 Голосіївського районного суду м. Києва про встановлення адаптивного періоду зустрічей матері ОСОБА_6 з дитиною ОСОБА_3 протягом 6 місяців з дня набрання рішення суду законної сили, встановлено, що «11 червня 2023 року за місцем вчинення виконавчих дій о 12 год. 00 хв. розпочата зустріч матері ОСОБА_6 з дитиною ОСОБА_3 , однак, дитина на зустріч не з`явилася. Зі слів батька ОСОБА_1 , його донька сьогодні зранку захворіла, має нежить, кашель, підвищену температуру тіла і погане самопочуття. Відсутнє офіційне підтвердження даного факту. Стягувачу ОСОБА_6 було запропоновано піднятися до дитини в квартиру за адресою проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_6 відмовилася на пропозицію. Стягувачем на лінію 102 було викликано працівників поліції для фіксування даного факту. На виклик прибули працівники сектору протидії домашньому насильству. Один працівник піднявся до квартири АДРЕСА_5 , де на камеру було зафіксовано, що дитина проти вийти на двір до матері. Про стан дитини ОСОБА_1 завчасно не попередив, про даний факт повідомив під час вчинення виконавчих дій».
Як вбачається з Довідки від 03.06.2022 № 7101-5001705913 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 перебуває за адресою: АДРЕСА_2 та відповідно Довідки від 03.06.2022 № 7101-5001705962 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до Акту № 276 обстеження умов проживання від 23 жовтня 2020 року, складеного завідувачем сектору та головним спеціалістом служби у справах дітей Черкаської міської ради Молчанович Н.О., ОСОБА_15 , на підставі запиту Голосіївської служби у справах дітей, в квартирі АДРЕСА_3 , створені належні умови для проживання та перебування малолітньої ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до Акту № 198 обстеження умов проживання від 24 травня 2021 року, складеного головними спеціалістами служби у справах дітей Черкаської міської ради Зубалій Н.А. та ОСОБА_16 , на підставі заяви громадянина ОСОБА_1 , та відповідно до Акту № 495 обстеження умов проживання від 22 листопада 2021 року, складеного головними спеціалістами служби у справах дітей Черкаської міської ради Зубалій Н.А. та Ситник Л.Г., на підставі заяви громадянина ОСОБА_1 , в квартирі АДРЕСА_3 створені належні умови для проживання малолітньої ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно посвідчення Серії НОМЕР_3 , вбачається, що ОСОБА_1 має право на пільги, установлені законодавством для ветеранів Національної поліції.
Як вбачається з Атестаційного листа, наданого заступником начальника управління – начальником відділу управління захисту економіки у м. Києві ДЗЕ НПУ Олійник Ю.М., ОСОБА_1 за період служби в органах внутрішніх справ та на займаній посаді зарекомендував себе позитивно. Юридично грамотний, сумлінний та дисциплінований працівник. Правильно застосовує кримінальне та кримінально-процесуальне законодавство. У вирішенні службових питань проявляє принциповість і наполегливість. Знає форми і методи оперативно-службової діяльності органів внутрішніх справ, вміє організувати свою особисту роботу. При виконанні службових обов`язків дотримується правил конспірації, збереження службової таємниці. В роботі суворо дотримується законності. За характером спокійний, врівноважений. Користується авторитетом та повагою серед особового складу. Підтримує ділові стосунки з колегами, під час спілкування з громадянами ввічливий, тактовний, уважний. В стройовому відношенні підтягнутий, фізично розвинутий, знає правила і вимоги по використанню зброї.
Крім того, в матеріалах справи є висновок Виконавчого комітету Черкаської міської ради № 443 від 19.10.2022, з якого вбачається що «орган опіки та піклування м. Черкаси вважає за доцільне проживання малолітньої ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , так як ним створені належні умови для проживання та виховання дитини».
Вищевказаний висновок був наданий на ухвалу Київського апеляційного суду від 21.09.2022 про зобов`язання надати висновок щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також, на виконання ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.01.2024 року у справі стосовно надання до суду висновку про розв`язання спору щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Виконавчий комітет Черкаської міської ради надав Висновок Органу опіки та піклування м. Черкаси про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 № 1730-01-21 від 01.03.2024, в якому вказано, що «Орган опіки та піклування м. Черкаси, виходячи з рівності прав та обов`язків матері й батька відносно дитини, дійшов висновку, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30.12.2021 про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_6 , виконане не було. Відсутня інформація про те, що відбулася зміна обставин, внаслідок чого з`явились підстави для звернення іншого з батьків з новим позовом про нове визначення місця проживання дитини. Підставами для звернення із новим позовом про визначення (зміну, залишення) місця проживання дитини не можуть бути обставини, які виникли внаслідок неправомірної поведінки громадянина ОСОБА_1 , що полягає у невиконанні рішення суду, при цьому, звернення із новим позовом не може бути підставою для уникнення від виконання іншого остаточного рішення суду, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 20.05.2020, у справі № 725/3024/17.Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з набранням чинності рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30.12.2021, Орган опіки та піклування м. Черкаси вважає, що наразі недоцільно визначати місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком».
В позовній заяві ОСОБА_1 посилається на ряд психодіагностичних обстежень дитини, що здійснювалися висококваліфікованими спеціалістами у сфері дитячої психології від 12.10.2020, від 14.04.2021, від 30.12.2022, від 15.01.2023, від 16.01.2023 та Висновки від 15.08.2022, від 31.01.2023, які долучені до позовної заяви. 
Представник третьої особи Органу опіки та піклування Черкаської міської ради за дорученням Зубалій Наталія Анатоліївна в судовому засіданні зазначила, що дитина любить обох батьків, як тата так і маму. Дитина перебуває зараз в тому віці, коли вона не пам`ятає всього, що було в дитинстві. Ними було надано Висновок Органу опіки та піклування від 11 січня 2024 року. Дитина не проявляє до матері позитивних емоцій, але і не виявляє негативних почуттів до неї, при цьому, за її думкою, Віка сумує за мамою. На її дупку, до слів дитини, сказаних в попередньому судовому засіданні, необхідно ставитись дуже критично. Дитина не знає як це проживати з мамою. Вважає, що при винесенні рішення суд повинен взяти до уваги Висновок Органу опіки та піклування ЧМР № 170-01-21 від 01 вересня 2024 року.
ОСОБА_1 , який дії в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , в судовому засіданні суду першої інстанції, пояснив, що, на його думку, якби відповідачка хотіла спілкуватися з дитиною, то вона б дзвонила. У Висновках експертів зазначено, що мама била дитину по губам та по попі. Віка знає, що батько її слухає, він з нею знаходить спільну мову. У всіх висновках експертів зазначено, що середовище, в якому проживає дитина, є благоприємним та чудовим. На його думку, дитину необхідно залишити в спокої, нехай вона живе та радіє, а йому з відповідачкою необхідно домовлятися як дорослим людям.
Малолітня ОСОБА_3 в присутності педагога ОСОБА_17 та психолога ОСОБА_18 в судовому засіданні, яке відбулось 22 жовтня 2024 року, шляхом опитування, повідомила суду, що вона ходить на акробатику, танці та плавання. Домашні завдання вона робить сама, іноді їй допомагає тато. Мама їй телефонує тільки тоді, коли мають відбутися судові засідання. Коли мама з татом розлучилися, то вона жила в м. Києві. Вказала, що тато в неї чарівний, в нього багато ласки. З мамою вона жити не хоче, мама била її по губам і по попі, їй з мамою не дуже добре. Хоче жити з татом, з яким проживає понад 4 роки.

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, виходячи з наступного.

Щодо оскарження ухвали суду від 30.11.2023 про відмову у закритті провадження.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За приписами п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.
У розумінні цивільного процесуального закону, предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.
Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.
У постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно із вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів, не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, підстави та обставини позову у даній справі не є ідентичними спору, який був предметом розгляду у всіх судових інстанціях у справі № 752/10471/20, оскільки позови заявлені із різних підстав, тому дійшов вірного висновку, що відсутні підстави для закриття провадження у справі на підставі п.3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Посилання сторони відповідача в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст. 141 СК України стосовно того, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а дії батька щодо обмеження спілкування дитини з матір`ю є неправомірними, на переконання колегії суддів є безпідставними, оскільки з моменту вступу в законну силу рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю у справі №752/13587/20, та всупереч прийнятому судом рішенню, фактичної зміни місця проживання дитини, матір`ю не вчинялись будь-які дії щодо виконання рішення суду в примусовому порядку.
Інші доводи апеляційної скарги сторони відповідача на незаконність ухвали суду першої інстанції є необґрунтованими та не впливають на правильність прийнятої ухвали.
Щодо позовної вимоги про зміну місця проживання дитини ОСОБА_3 .
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).
Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
У статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
У статті 160 СК України зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Згідно з статтею 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі, при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Статтею 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Тлумачення як статті 7 СК України загалом, так і частини дев`ятої статті 7 СК України, свідчать, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (частина перша статті 18 СК України).
Способами захисту сімейних прав та інтересів, зокрема, є зміна правовідношення (пункт 7 частини другої статті 18 СК України).
Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що способом захисту може бути пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, яке визначене рішенням суду. Тобто, зокрема, в разі зміни обставин, пов`язаних із віком дитини, або коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини, яке не виконане, як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернутися з позовом про зміну місця проживання дитини.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 148/1555/17 зазначено, що «рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин справи, а вже тільки потім права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Однак, найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».
В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22) зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 333/1013/17 вказано, що «при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Суд зобов`язаний надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу. Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Так, судом першої інстанції на виконання вищенаведених положень, було заслухано думку ОСОБА_3 , яка зазначала, що вона любить батька, бажає проживати лише з ним та з бабусею. Пояснила, що матір вона боїться, бо та її била, не приділяла їй уваги. Таким чином, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно дійшли до висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з батьком, надавши першочергове значення інтересам дитини».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в справі № 350/1696/19 (провадження № 61-19589св20) зазначено, що «під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку … Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 607/425/16-ц (провадження № 61-8772св19) зазначив, що у разі зміни обставин, пов`язаних з віком дитини, за наявності спору між батьками як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернення до суду із позовом про зміну місця проживання дитини й тому разі, коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини та її відібрання, які не виконані. Найкращі інтереси дитини повинні мати першочергове значення. Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя … Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. При цьому, під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Проте, суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб».
У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: - особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності); – відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин, що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); – можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); – стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); – стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо. Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 15 квітня 2020 року у справі № 761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19)».
Дитина є суб`єктом права і, незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб. Під час розгляду справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справах про визначення місце проживання дитини суд повинен встановлювати усі обставини, які мають значення та дають підстави визначитись із тим, що відповідатиме найкращим інтересам дитини, не обмежуючись лише обставинами, на які посилаються сторони у своїх вимогах чи запереченнях. Під час вирішення таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той із батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.
Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.
Отже, у справах про визнання місця проживання дитини, її думку слід ураховувати, якщо дитина досягла такого віку й рівня розвитку, що може її висловити.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, не дивлячись на те, що є рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, яке не було виконано.
Вбачається, що з 07.07.2020 донька сторін проживає разом з батьком, проте відповідачка, яка є матір`ю малолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із виконавчим листом щодо примусового виконання рішення суду про визначення місця проживання доньки з нею, не зверталась.
Судом першої інстанції під час розгляду справи було досліджено надані сторонами докази, зокрема, висновки фахівців за результатами психодіагностичного обстеження дитини та висновки експертів, на які посилається у позовній заяві позивач; суд допитав в судовому засіданні учасників справи, в тому числі, представника органу опіки та піклування та з`ясував думку самої дитини.
Крім того, судом було досліджено умови забезпечення малолітньої дитини, зокрема, встановлено, що позивачем створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини. 
Отже, дослідивши подані сторонами докази, суд першої інстанції, прийнявши до уваги вік дитини на дату винесення рішення, яка проживає з батьком з 07.07.2020 та виявила бажання надалі проживати разом з батьком, який піклується про її фізичне та духовне виховання, займається її оздоровленням, врахувавши той факт, що дитина залишається у звичному для себе середовищі, продовжує відвідувати школу, у якій навчалася, спілкуванні зі своїми однокласниками, та інші обставини, що мають істотне значення, надавши оцінку висновку органу опіки та піклування, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині зміни раніше визначеного рішенням суду місця проживання дитини з місця проживання з матір`ю на місце проживання з батьком.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що хоча донька буде проживати разом з батьком, батьківські права відповідачки не будуть порушені і вона не буде позбавлена можливості здійснювати свої батьківські права та виконувати обов`язки щодо дитини у повному обсязі.
Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони відповідача, що відсутні підстави для зміни обставин, так як для дитини такого віку є вкрай необхідним контакт з матір`ю, а позивач обмежує спілкування матері з дитиною, оскільки визначення місця проживання дитини з батьком не позбавляє матір права на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною( при їх наявності ) або визначення способу участі матері у вихованні дитини.
Крім того, з моменту прийняття рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю та фактичним місцем проживання дитини за місцем проживання батька, матір`ю не вчинялись жодні дії щодо відібрання та повернення дитини за місцем проживання матері, лише при зверненні позивача із даним позовом, через деякий час, відповідачка ініціювала позов до позивача про відібрання та повернення дитини.
Посилання сторони відповідача на те, що суд першої інстанції проігнорував висновок органу опіки та піклування №1730-01-21 від 01.03.2024, що є порушенням вимог законодавства, є безпідставними по наступних підставах.
Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
При цьому, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Крім того, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності і взаємозв`язку та приймає остаточне рішення, що якнайкраще відповідає інтересам дитини. (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).
У даній справі судом першої інстанцій встановлено та не спростовується матеріалами справи те, що з липня 2020 року малолітня дитина сторін проживає із батьком, проте любить обох батьків.
Під час надання пояснень в суді першої інстанції, малолітня ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , пояснила, що бажає проживати з батьком, так як проживає з ним понад 4 роки і між ними склалися сталі, довірливі та комфортні для дитини взаємовідносини.
Також судом першої інстанції з`ясовано думку представника органу опіки та піклування Черкаської міської ради щодо даного спору, яка зазначила, що дівчинка любить обох батьків, проте, не проявляє до матері позитивних емоцій, але і не виявляє негативних почуттів до неї та, на думку представника, дівчинка сумує за мамою та вважає, що при винесенні рішення суд повинен взяти до уваги висновок № 170-01-21 від 01.09.2024.
Отже, на час ухвалення оскаржуваного рішення судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що залишення місця проживання дитини з матір`ю буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж визначення місця проживання її разом з батьком, у звичному для неї середовищі.
Крім того, на переконання колегії суддів, стороною відповідача не надано переконливих доказів на підтвердження того, що проживання дитини з батьком буде суперечити найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Колегія суддів зауважує, що дитина сторін відвідує навчальний заклад та гуртки, має друзів та міцний зв`язок з батьком так як проживає з ним протягом тривалого періоду часу ( 4 роки), тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини є підстави для зміни раніше визначеного місця проживання дитини.
Також апеляційним судом відхиляються доводи сторони відповідача, що суд першої інстанції не надав належної оцінки кримінальним провадженням щодо позивача при винесенні рішення, оскільки наявність кримінальних проваджень щодо позивача не свідчить про вчинення ним будь-яких дій, які загрожують життю та здоров`ю дитини.
Крім того, кримінальні провадження, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, закриті постановами слідчого.
Щодо доводів сторони відповідача в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції фактично надав позивачу можливість обійти остаточне рішення Верховного Суду, що грубо порушує принципи res judicata та правову визначеність, колегія суддів виходить із наступного.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19, враховуючи правову позицію Верховного Суду, сформульовану в постанові від 23 березня 2023 року у справі № 759/4616/19-ц (провадження № 61-8244св22), зазначено, що здебільшого потреба у втручанні держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо визначення місця проживання дітей або участі одного з батьків у їх вихованні зумовлена поведінкою самих батьків та їх небажанні віднайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах дітей.
У разі зміни обставин у відносинах сторін спору, а, в першу чергу, відносин між батьками, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21), від 15 березня 2023 року у справі № 759/5336/19 (провадження № 61-9819св22), від 14 листопада 2025 року у справі № 334/6796/21 (провадження № 61-5711св25).
Отже, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у разі зміни обставин, пов`язаних з віком дитини, за наявності спору між батьками як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернення до суду із позовом про зміну місця проживання дитини й тому разі, коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини та її відібрання, які не виконані. Найкращі інтереси дитини повинні мати першочергове значення. 
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставин справи, надавши належну правову оцінку доказам у справі в їх сукупності та правильно застосувавши норми матеріального права, Конвенцію і практику Європейського суду та віддавши перевагу інтересам дитини, врахував, що хоча і є судові рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, яке не було виконано, дійшов правильного висновку про зміну місця проживання дитини та визначення місця проживання дитини з батьком.
Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що висновок суду першої інстанції, згідно якого «суд не бере до уваги Висновок фахівця за результатами психодіагностичного обстеження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наданого Практичним психологом кандидатом психологічних наук психологом вищої категорії ОСОБА_8 …. » суперечить чинним нормам матеріального та процесуального права і висновкам Верховного Суду щодо його застосування, тому в цій мотивувальній частині судового рішення, має бути змінено з наданням належної оцінки, відхиляються колегією суддів по наступних підставах.
У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, у мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Суд першої інстанції обґрунтовано навів доводи, з яких підстав не взяв до уваги висновки психодіагностичного обстеження дитини та висновки експертів, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, з даними доводами погоджується колегія суддів.
Неприйняття судом першої інстанції вказаних висновків до уваги не впливає на правильність рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про зміну місця проживання дитини.
Аналіз долучених до матеріалів справи висновків психодіаностичного обстеження та експертних висновків доводить, що між донькою та батьком існує сильний емоційний зв`язок, дитина дуже любить батька, так як з маленького віку проживає із ним, а останній створює належні для неї умови, що свідчить про належне виконання ним батьківських обов`язків, а також відсутність зв`язку з матір`ю, оскільки дівчинка протягом тривалого часу проживає без неї.
Вказані висновки, в цілому, зводяться до того, що дівчинці комфортніше та доцільніше проживати з батьком. 
Щодо позовної вимоги про припинення обов`язку по сплаті батьком на користь матері аліментів на утримання дитини
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах самої дитини.
Під цільовим призначенням потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.
Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема, з одержувачем аліментів чи з їх платником.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі N 596/826/21-ц (провадження N 61-3738св22).
Встановлено, що 18 лютого 2022 року заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/10471/20 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дитини, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01.06.2020 і до досягнення дитиною повноліття.
20 лютого 2023 року постановою Київського апеляційного суду по справі № 752/10471/20 заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення наступного змісту: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дитини: доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, за період з 01 червня 2020 року по 07 липня 2020 року.
Допустити негайне виконання рішення суду в цій частині.
В задоволенні позову про стягнення аліментів за період з 08 липня 2020 року до 28 червня 2023 року відмовити.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 29.06.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
28 березня 2023 року ухвалою Верховного Суду по справі № 752/10471/20 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року. 
Факт проживання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 та перебування дитини на його утриманні підтверджується матеріалами справи, зокрема, Довідкою від 03.06.2022 №7101-5001705913 про взяття на облік ВПО, ОСОБА_1 , перебуває за адресою: АДРЕСА_2 та відповідно Довідкою від 03.06.2000 № 7101-5001705962 про взяття на облік ВПО, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває за адресою: АДРЕСА_2 ; актом обстеження умов проживання № 198 від 24.05.2021, актом обстеження умов проживання №495 від 22.11.2021, актом обстеження умов проживання №142 від 01.06.2022, актом опитування сусідів від 22.05.2022, актом опитування сусідів від 12.08.2023. 
При цьому, факт проживання малолітньої доньки ОСОБА_7 з батьком, з 07 липня 2020 року відповідачка ОСОБА_6 не заперечує.
Враховуючи правову природу аліментів, їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на корить того з батьків, з ким проживає дитина, керуючись принципом найкращих інтересів дитини, суд має оцінити при вирішенні цього спору наявність підстав для подальшого стягнення аліментів з особи, з якою, за встановленими обставинами справи, фактично проживає дитина.
Існування постанови Київського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року у справі № 752/10471/20 про стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки повинно оцінюватись з урахуванням обставин, які змінились після його постановлення.
Враховуючи те, що за обставинами даної справи прийнято рішення про зміну місця проживання дитини та визначення місця проживання дитини з батьком, стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в такому випадку, суперечить положенням статті 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.
Встановивши фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, перевіривши належним чином доводи сторін і надані на їх підтвердження докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову в частині припинення стягнення аліментів на доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які підлягали стягненню на підставі постанови Київського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року у справі № 752/10471/20.
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої дитини
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини першої статті 15 СК України, статті 180 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу, у тому числі і щодо обов`язку утримувати дитину. Такий обов`язок матері, батька відповідно до частини першої статті 121 СК України ґрунтується на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно вимог ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Оскільки у справі встановлено та сторонами не заперечувалось, що на час розгляду даної справи мати дитини з позивачем та донькою не проживає, то відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу відповідача або у твердій грошовій сумі за вибором позивача батька, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частини статті 191 СК України аліменти підлягають стягненню з дня подачі заяви.
Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив із того, що донька сторін проживає із позивачем з 07.07.2020, та перебуває на його утриманні, а також повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на його користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, з 27.09.2023 року і до досягнення дитиною повноліття.
Є необгрунтованими доводи апеляційної скарги сторони відповідача, що питання про стягнення аліментів на утримання дитини судом вже вирішено, стягнення аліментів присуджено на користь матері, тому у ОСОБА_1 відсутні підстави для звернення до суду з таким позовом, виходячи із наступного.
Так, у п.17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.
Оскільки судом вирішено спір про зміну місця проживання дитини та встановлено, що з 07.07.2020 донька сторін проживає із батьком та перебуває на його утриманні, тому батько дитини не позбавлений права на звернення до суду із позовом про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.
За своєю суттю аліменти – це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Крім того, колегія суддів наголошує, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини ( ст. 179 СК України).
Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий період 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Право на аліменти виникає у дитини з моменту її народження. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).
Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України).
Згідно ч. 1ст. 191 СК України, аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Тлумачення ч.2 ст.191 СК України свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини:
- вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти;
- неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати.
Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів, необхідних для утримання дитини.
Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.
Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, на що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема в постановах від 19.12.2019 у справі №635/6268/18; від 27.01.2020 у справі №672/198/19; від 29.01.2020 у справі №756/14483/18.
Постановою Верховного Суду від 18.05.2020 року (справа №215/5867/17) сформовано правову позицію про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині.
Аналогічні висновки містяться у поставі Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21.
Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вирішуючи спір в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши, що позивачем не надано доказів того, що ним вживалися заходи щодо одержання аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що такий висновок суду не відповідає дійсним обставинам, оскільки в п. 5 позовної заяви від 27.09.2023 чітко визначено, що з моменту як ОСОБА_7 почала проживати разом з батьком (07.07.2020 ) та на даний момент він самостійно утримує дитину, а відповідач відмовляється у добровільному порядку надавати матеріальну допомогу, тому він як батько дитини має право на стягнення аліментів з матері на утримання дитини за минулий період, відхиляються колегією суддів як безпідставні, оскільки до матеріалів справи не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження звернення позивача до відповідача про стягнення аліментів у визначений у позовній заяві минулий період, а твердження позивача, що з 07.07.2020 з ним проживає дочка та перебуває на його утриманні не є достатнім доказом на підтвердження вчинення дій щодо стягнення аліментів з відповідача та того, що остання, отримавши такі вимоги, відмовилась їх виконувати.
Отже, вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
За наведених обставин справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час, ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також не погоджується із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову про залишення фактичного безперервного місця проживання та постійного перебування дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 та зобов`язаня матір ОСОБА_6 не чинити дій, як особисто так і із залученням та за допомогою будь-яких інших осіб, щодо зміни місця проживання та перебування дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з місця фактичного безперервного проживання та постійного перебування з батьком ОСОБА_1 на місце проживання та перебування з матір`ю ОСОБА_2 та/або з будь-якою іншою особою.
Перевіривши доводи апеляційної скарги в цій частині, вимоги позовної заяви та матеріали справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки, відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції виходив із безпідставності зазначених вимог.
Колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки у рамках даної справи рішенням суду змінено місце проживання дитини та визначено місце проживання дитини з батьком, мати позбавлена права самостійно вилучити дитину як самостійно, так із залученням інших осіб, або змінити її місце проживання, оскільки це можливо лише за рішенням суду, яке на час розгляду даної справи відсутнє.
Щодо клопотань, які надійшли до Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 . 
Щодо клопотання про виклик в судове засідання судових експертів ОСОБА_11 , Воропаєвої Н.В., Тульвінської А.Ю та Халявки Ю.Г. для надання пояснень
24 листопада 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про виклик судових експертів у даній справі, посилаючись на те, що ним долучено висновки, а саме висновок судових експертів ДНДЕКЦ МВС України Козлової А.Г. та Воропаєвої Н.В. від 22.02.2022 № СЕ-19-21/41986/ПС за результатами судової психологічної експертизи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; висновок судових експертів ДНДЕКЦ МВС України Халявки Ю.Г. та Тульвінської А.Ю. від 15.08.2022 №СЕ-19/124-22/7006-ПС за результатами судової психологічної експертизи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; висновок судових експертів ДНДЕКЦ МВС України Козлової А.Г. та Воропаєвої Н.В. від 31.01.2023 №СЕ-19-23/1811-ПС за результатами повторної судової психологічної експертизи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та висновок судових експертів ДНДЕКЦ МВС України Халявки Ю.Г. та Тульвінської А.Ю. від 11.01.2024 № СЕ-19/124-23/11530-ПС за результатами судової психологічної експертизи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому з метою з`ясування поставлених перед судовими експертами питань, що вимагають спеціальних знань, заслухати їх роз`яснення щодо досліджень, просив викликати вказаних експертів в судове засідання.
Відповідно до ч.5 ст.102 ЦПК України суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.
Оскільки клопотання про виклик експертів ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та Халявки Ю.Г. не містять належних обґрунтувань щодо необхідності заслуховувань та надання експертами додаткових пояснень щодо проведених експертиз, у задоволенні клопотання про виклик експертів слід відмовити.
Щодо клопотання про обов`язковість доказування та подання доказів
24 листопада 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про обов`язковість доказування та подання доказів, в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 надати до суду доказ відповідно до ст. 77-80 ЦПК України щодо фактів перешкоджання ним у її спілкуванні з дитиною; зобов`язати ОСОБА_2 надати належні докази щодо фактів надсилання посилок, продуктів харчування, одягу та іншого на його з дитиною адресу; зобов`язати ОСОБА_2 надати до суду докази щодо частоти та періодичності телефонних дзвінків на телефонний номер позивача для спілкування з донькою та направити запит до операторів мобільного зв`язку щодо надання інформації про кількість та періодичність дзвінків з номеру відповідача на номер позивача для спілкування з донькою. 
Згідно з процесуальним законодавством, кожна сторона має доводити ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 84 ЦПК України у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 84 ЦПК України у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Сторона, яка посилається на докази, зобов`язана чітко визначити, які факти вона має намір довести за допомогою цих доказів. Тобто, необхідно вказати, які обставини, на її думку, будуть встановлені після дослідження доказів, і як ці обставини підтверджують її вимоги або заперечення. 
Як вбачається зі змісту наведеного клопотання, ОСОБА_1 просить зобов`язати відповідача надати певний перелік доказів, водночас, всупереч ч. 2 ст. 84 ЦПК України, не наводить у своєму клопотанні обставин того, що можуть підтвердити або спростувати ці докази, не обґрунтовує їх необхідність для розгляду даної справи, тобто не розкриває їх доказового значення у справі.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання про обов`язковість доказування та подання доказів не відповідає вимогам цивільного процесуального законодавства, а тому у його задоволенні слід відмовити.
Щодо клопотання про приєднання та дослідження доказів у справі 
24 листопада 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про приєднання та дослідження доказів, в якому останній просив приєднати до матеріалів справи докази, що стосуються предмету спору у даній справі, зокрема, копію листа директора Черкаського НДЕКЦ МВС України В.Аксьонова № 19/124/11-17413-2025 від 03.10.2025; копію листа заступника директора ДНДЕКЦ МВС України К.Дубоноса №19/23/5-46638/16зі-2025 від 07.10.2025 та дослідити шляхом оголошення в судовому засіданні.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України).
Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у ,цьому випадку, на позивача.
Пунктом 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.
Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення змісту пункту 6 частини другої статті 356, частин першої, другої та третьої статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.
До клопотання скаржником було надано копію листа директора Черкаського НДЕКЦ МВС України В.Аксьонова № 19/124/11-17413-2025 від 03.10.2025; копію листа заступника директора ДНДЕКЦ МВС України К.Дубоноса №19/23/5-46638/16зі-2025 від 07.10.2025 
Проте, вказані докази не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки вони не були подані до суду першої інстанції та не були предметом розгляду, при цьому, скаржником у клопотанні не вказано причини неподання вказаних доказів до суду першої інстанції. 
Таким чином, позивач, зазначаючи в клопотанні про обставини, що підлягають встановленню, не надав на їх підтвердження доказів, які б були подані у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку та могли б бути прийняті апеляційним судом до уваги.
Колегія суддів зауважує, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, проте позивачем при зверненні із даним позовом вищевикладене враховано не було.
За наведених підстав, а також враховуючи, що вказані докази не мають виключного значення, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання позивача щодо приєднання та дослідження доказів у справі.
Щодо клопотання про дослідження та надання оцінки висновкам експертів
24 листопада 2025 року на адресу Черкаського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшло клопотання про обов`язкове дослідження та надання оцінки висновкам експертів у справі, в якому просив суд:
дослідити та надати оцінку висновкам судових експертів у сукупності з листами Черкаського НДЕКЦ МВС України № 19/124/11-17413-2025 від 03.10.2025 та ДНДЕКЦ МВС України №19/23/5-46638/16зі-2025 від 07.10.2025; 
у разі визнання висновків судових експертів № СЕ-19/124-22/7006-ПС від 15.08.2022, №СЕ-19/124-23/11530-ПС, №СЕ-19-21/41986-ПС від 22.02.2022, №СЕ-19-23/1811-ПС такими, що складені з порушенням законодавства України, винести окрему ухвалу та направити відповідні матеріали до правоохоронних органів для відкриття кримінального провадження;
у разі направлення матеріалів до правоохоронних органів для відкриття провадження, зупинити провадження у даній справі до закінчення проведення досудового розслідування; 
у разі визнання висновків валідними, обгрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства з огляду на листи директора Черкаського НДЕКЦ МВС України В.Аксьонова № 19/124/11-17413-2025 від 03.10.2025 та заступника директора ДНДЕКЦ МВС України К.Дубоноса №19/23/5-46638/16зі-2025 від 07.10.2025, врахувати їх під час ухвалення судового рішення.
Колегія суддів вважає, що у задоволенні даного клопотання слід відмовити, оскільки надання оцінки висновкам експертів здійснюється при прийнятті рішення з урахуванням усіх належних доказів, долучених до матеріалів справи, а не надає їм заздалегідь встановленої сили. Висновок експерта є одним із джерел доказів і суд перевіряє його повноту, обґрунтованість та відповідність іншим наявним в справі матеріалам. 
Щодо клопотання про забезпечення доказів 
25 листопада 2025 року від позивача надійшло клопотання про забезпечення доказів, в якому просив суд забезпечити докази у спосіб огляду та оголошення безпосередньо апеляційним судом в судовому засіданні резолютивних частин оригіналів висновків експертів.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Ч. 2 ст. 116 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до частин 2, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів зазначаються: докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів.
За змістом наведених норм обов`язковою умовою для вжиття судом заходів щодо забезпечення доказів є встановлення обставин, які дають підстави для висновку, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим. Обов`язок доведення таких обставин покладається на особу, яка звертається до суду із заявою про забезпечення доказів.
Процесуальний механізм забезпечення доказів застосовується у тих випадках, коли існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.
Забезпечення доказів - це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, а й насамперед запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.
Матеріали справи не містять належних доказів наявності ризиків чи загрози того, що докази, про забезпечення яких порушує питання позивач, можуть бути втрачені.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що в задоволенні клопотання про забезпечення доказів також слід відмовити.
Інші доводи, наведені сторонами справи в апеляційних скаргах, суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Апеляційний суд вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційних скаргах доводами, не вбачає.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом судового рішення в апеляційній інстанції, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_4 - адвоката Волощука Володимира Вікторовича та ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 27 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради, ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України. 

Головуюча     О.В. Карпенко

Судді   Л.І. Василенко

О.М. Новіков

/повний текст постанови суду складено 17 березня 2026 року/