Справа №465/4488/24 Головуючий у 1 інстанції:Кузь В.Я. 
Провадження №22-ц/811/998/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м.Львова в складі судді Кузя В.Я. від 18 листопада 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_2 , з участю третьої особи – Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

в с т а н о в и л а :

рішенням Франківського районного суду м.Львова від 18 листопада 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_2 , з участю третьої особи – Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд.8, код ЄДРПОУ 42649746) заборгованість за кредитним договором №103325684 від 30.06.2021 в сумі 71 850 (сімдесят одна тисяча вісімсот п`ятдесят) гривень 00 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд.8, код ЄДРПОУ 42649746) витрати на оплату судового збору в розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривень 40 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд.8, код ЄДРПОУ 42649746) витрати на правову допомогу в розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень 00 коп.
Вказане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 листопада 2024 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 
Вважає, що рішення суду першої інстанції незаконне та прийняте із порушенням норм матеріального та процесуального права з неповним з`ясуванням матеріалів справи.
Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином платіжне доручення №29362377 від 30.06.2021, яке не підтверджує факт надання грошових коштів за кредитним договором позичальнику в тому розмірі, що вказаний у позовній заяві. Платіжне доручення №29362377 не оформлене на стандартному бланку, який визначений Національним банком України. В даному платіжному дорученні відсутні обов`язкові реквізити, такі як: код розрахункового документа, дата надходження та дата виконання, а тому останній є недійсним з моменту його складання. З викладеного вище вбачається, що платіжне доручення № 29362377 не надходило до уповноваженого банку для здійснення переказу коштів відповідачу, а також відсутнє будь-яке інше підтвердження видачі кредиту відповідачу в тому самому розмірі, що стверджує позивач. Крім цього, факт отримання відповідачем кредитних коштів за даним Кредитним договором може підтверджуватися випискою по особовому банківському рахунку позивача. В матеріалах справи відсутні будь-які первинні документи, що свідчили б про перерахування позивачем грошових коштів в розмірі 15000,00 грн за Кредитним договором № 103325684 від 30.06.2021 року саме на картковий рахунок відповідача чи в будь-який інший спосіб. Також суд першої інстанції незаконно стягнув з відповідача комісію у розмірі 2850,00 грн. Враховуючи принципи справедливості та добросовісності, на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами. Додає, що безпідставне нарахування позивачем заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами після закінчення терміну договору, а саме після 30.07.2021. З матеріалів справи вбачається, що заявляючи позовні вимоги, позивачем зазначено про заборгованість за відсотками у розмірі 54000,00 грн, разом з тим, сторони погодили під час підписання кредитного договору, що відсотки становлять 9000,00 грн, відтак нарахована сума по відсотках після 30.07.2021 є незаконною, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Разом з тим, позивач, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просив стягнути заборгованість, яка складається з тіла кредиту та відсотками і щомісячними процентами. Надані позивачем Умови отримання кредитів та інших послуг ТОВ «Мілоан» з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, апелянт не був повідомлений судом першої інстанції належним чином про судові засідання, оскільки не отримував жодної повістки про виклик до суду та копії позовної заяви з додатками, відповідно, не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, тому на його думку наявні підстави для скасування рішення.
Відповідно до ст. 368, ч.1 ст.369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 509, 512, 514, 516, 526, 626, 628, 638, 1054, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 76, 81, 89, 207, 247, 263, 279 ЦПК України, Закон України «Про електронну комерцію», постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, абз.4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», постанову Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та задовольняючи позов, – виходив з того, що 30.06.2021 відповідачем ОСОБА_2 за допомогою електронного підпису подано анкету-заяву на кредит № 103325684 на отримання кредиту в розмірі 15000 грн. та підписано договір про споживчий кредит № 103325684 між ним та ТОВ «Мілоан». Договір про споживчий кредит № 103325684 від 30.06.2021, згідно якого відповідачу надано кредит в розмірі 15000 грн, укладений сторонами у спосіб визначений чинним законодавством України з повним дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». З долучених до позовної заяви документів вбачається, що кредитор свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти на умовах, визначених в договорах. Зокрема, з платіжного доручення № 103325684 від 30.06.2021 вбачається, що відповідачу на його рахунок перераховано кошти в розмірі 15000 грн До позовної заяви долучені графік платежів за договором про споживчий кредит, паспорт споживчого кредиту, які підписані електронним підписом відповідача, в яких містяться умови надання кредитних коштів та нарахування відсотків, з якими відповідач погодився. Зважаючи на те, що позичальник вчасно не повернув кредитні кошти по договору, відтак в нього виникла загальна заборгованість в розмірі 71 850 грн. 13.10.2021 між ТОВ «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» – позивачем у справі, укладено договір факторингу № 10Т, відповідно до умов якого, ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ ««Діджи Фінанс» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором про споживчий кредит № 103325684 від 30.06.2021. Згідно з витягом з додатку до договору Факторингу № 10Т від 13.10.2021, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором № 103325684 від 30.06.2021 у розмірі 71 850 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 15 000 грн; заборгованість за відсотками становить 54 000 грн; заборгованість за комісійними винагородами становить 2850 грн. Таким чином, позивач у справі – ТОВ «Діджи Фінанс» є новим кредитором, так як набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором, на підставі долучених до матеріалів справи доказів, а тому вправі вимагати погашення відповідачем заборгованості згідно кредитного договору. Для спростування доводів позову відповідач жодних належних і допустимих доказів в спростування позовних вимог, визначених законом, суду не представив. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчать про те, що позивачу повернено грошові кошти, як і відсутні докази, що позивачем безпідставно заявлено позовні вимоги, щодо їх повернення. Правильність розрахунків заборгованості за кредитним договором відповідачем не спростована. У зв`язку з вищевказаними обставинами, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи; частина висновків суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають; також частина обставин, які суд вважав встановленими, – не доведена, а тому рішення суду підлягає зміні.
У червні 2024 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якій просило:
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 103325684 від 30.06.2021 у розмірі 71 850,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 30.06.2021 відповідачем в особистому кабінеті на офіційному веб-сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» подано заявку на отримання кредиту № 103325684. Законодавством України передбачено, що оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом. Відтак, відповідачем з третьою особою укладено договір про споживчий кредит № 103325684 від 30.06.2021 та на підставі платіжного доручення відповідачу перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 15000 грн 13.10.2021 згідно умов договору відступлення прав вимоги № 10Т ТОВ «Мілоан» було відступлено право вимоги за кредитним договором № 103325684 від 30.06.2021 на користь позивача, а позивачем набуто права вимоги до відповідача. Згідно даного договору, загальна заборгованість складає 71 850 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 15 000 грн; заборгованість за відсотками становить 54 000 грн; заборгованість за комісійними винагородами становить 2850 грн. Позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення про відступлення права вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс», зазначивши інформацію про порядок погашення заборгованості по кредитному договору. Разом з тим, позичальник не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором № 103325684 від 30.06.2021. 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України)
Згідно з частиною 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Приписами статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
В силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції, – 30.06.2021 ОСОБА_2 за допомогою електронного підпису подано анкету-заяву на кредит № 103325684 на отримання кредиту в розмірі 15000 грн та підписано договір про споживчий кредит № 103325684 між ним та ТОВ «Мілоан».
Відповідно до п. 6.3 Договору про споживчий кредит, приймаючи пропозицію банку про укладання цього кредитного договору позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами у тому числі правилами, паспортом споживчого кредиту та графіком платежів) договору в цілому та підтверджує, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов Кредитного договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством, що розміщені на сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до п. 1.3. Договору кредит надається строком на 30 днів з 30.06.2021.
Відповідно до п. 4.2. Договору про споживчий кредит, у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього договору, кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування, має право нарахувати проценти за стандартною ставкою, передбаченою п.1.6 договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, на рівні стандартної ставки, передбаченої п.1.6 Договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.
У відповідності до частини 1 статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4, 5 ст. 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статті 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно частини 8 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання,- в тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Вказаний Договір про споживчий кредит № 103325684 від 30.06.2021, згідно якого відповідачу надано кредит в розмірі 15000 грн, укладений сторонами у спосіб визначений чинним законодавством України з повним дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які жодним чином не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», порядок надання та повнота наданої інформації відповідають вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Як вбачається з долучених до позовної заяви документів, кредитор свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі та надав відповідачу кредитні кошти на умовах, визначених в договорах.
З платіжного доручення №103325684 від 30.06.2021 вбачається, що відповідачу на його рахунок перераховано кошти в розмірі 15000 грн.
Також, позивачем до позовної заяви долучені графік платежів за договором про споживчий кредит, паспорт споживчого кредиту, які підписані електронним підписом відповідача, в яких містяться умови надання кредитних коштів та нарахування відсотків, з якими відповідач погодився.
13.10.2021 між ТОВ «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» – позивачем у справі, укладено договір факторингу №10Т, відповідно до умов якого, ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до позичальників, в тому числі за договором про споживчий кредит № 103325684 від 30.06.2021.
Згідно з витягом з додатку до договору Факторингу № 10Т від 13.10.2021, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача за договором № 103325684 від 30.06.2021 у розмірі 71 850 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 15 000 грн; заборгованість за відсотками становить 54 000 грн; заборгованість за комісійними винагородами становить 2850 грн.
Відповідно до вимог статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.
Відповідно до статті 1080 ЦК України договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження. У цьому разі клієнт не звільняється від зобов`язань або відповідальності перед боржником у зв`язку із порушенням клієнтом умови про заборону або обмеження відступлення права грошової вимог.
Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач у справі – ТОВ «Діджи Фінанс» є новим кредитором, так як набуло право вимоги до відповідача за кредитним договором, на підставі долучених до матеріалів справи доказів, а тому вправі вимагати погашення відповідачем заборгованості згідно кредитного договору.
Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, також, що в матеріалах справи наявні докази на підтвердження перерахування відповідачу кредитних коштів, який є належним та допустимим у розумінні процесуального закону, оскільки містять інформацію щодо предмета доказування та одержаний у порядку, встановленого законом.
Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що перерахування коштів узгоджується з встановленими обставинам справи, зокрема з тим, що кошти перераховані в день (дату) укладення Кредитного договору, на рахунок, який вказаний у цьому договорі, і розмір перерахованих коштів відповідає сумі коштів, обумовленій сторонами та вказаній у Кредитному договорі, а відтак, відповідач взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором порушив, внаслідок чого виникла заборгованість перед позивачем як новим кредитором, чого доводами апеляційної скарги не спростовано та доказів на спростування чого не було надано відповідачем ні у суді першої, ані апеляційної інстанції.
Однак, що стосується вимоги про стягнення заборгованості за комісією за кредитним договором № 103325684 від 30.06.2021 у сумі 2850 грн, то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року – остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року – остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року – остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультрактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі – Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, – щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».
Із розрахунків наданих позивачем вбачається, що відповідачу нарахована комісія за кредитним договором № 103325684 від 30.06.2021 у розмірі 2850 грн. Вказану суму слід вважати платою за обслуговування кредитної заборгованості, яка за законом повинна надаватись безоплатно, а відтак колегія суддів вважає, що підстави для стягнення суми за надання кредиту в розмірі 2850 грн відсутні, за нікчемною умовою договору.
Відтак, позивач виконав свої зобов`язання згідно умов кредитного договору, однак, відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані відсотки за Кредитним договором.
Отже, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором № 103325684 від 30.06.2021, заборгованість, яка нарахована відповідно до умов договору – становить 69000,00 грн, з яких: 15000 грн 00 коп. –заборгованість за тілом кредиту та 54000 грн 00 коп. – заборгованість за простроченими відсотками, які підлягали стягненню та були підставно стягнуті судом першої інстанції.
Однак, що стосується вимог про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 2850 грн, то такі вимоги були безпідставно задоволені судом першої інстанції, хоча підлягали відхиленню.
Окремо, що стосується доводів апеляційної скарги про те, що відповідачу безпідставно нараховувались проценти за користування кредитними коштами після закінчення терміну договору, а саме після 30.07.2021 року, то колегія суддів вважає такі необґрунтованими з огляду на те, що позивач відповідно до умов п.2.3.1.2. Договору (з яким погодився відповідач) нараховував проценти за користування кредитом за ставкою 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом і таке нарахування відповідає умовам Договору.
Що ж стосується доводів апелянта про те, що суд першої інстанції розглянув справу без належного повідомлення відповідача, то з вказаного приводу слід вказати таке.
Згідно відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 . (а.с.113)
Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали про відкриття провадження у справі надсилалась ОСОБА_2 на адресу вказану позивачем в позовній заяві, а саме АДРЕСА_1 , однак конверт повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що слід вважати належним повідомленням.
Окрім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказав ту саму адресу на яку суд першої інстанції надсилав копію ухвали.
Враховуючи вказане, доводи апеляційної скарги слід вважати частково обґрунтованими та таку слід задовольнити частково, рішення ж суду першої інстанції слід змінити, а саме слід зменшити суму заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 71850,00 грн до 69000,00 грн, чим позов слід задовольнити частково. В задоволенні решти позову слід відмовити.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково, а рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 листопада 2024 року – змінено та зменшено суму заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» – з 71850,00 грн до 69000,00 грн у зв`язку із задоволенням позовних вимог частково, – слід пропорційно до задоволених позовних вимог, враховуючи те, що позов задоволено на 96,03%, зменшити розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» з 2422,40 грн до 2326,23 грн.
Щодо витрат на правову допомогу за розгляд справи судом першої інстанції, то зважаючи на задоволення позову частково; обсяг виконаних робіт, здійснених адвокатом; складність справи; обґрунтованість та пропорційність наданих послуг до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та те, що представником позивача вказано, що послуг правничої допомоги надано на суму 6000 грн, – колегія суддів вважає, що вказана сума неспівмірна складності справи та діям, що вчинені представником сторони при її розгляді у суді першої інстанції. Відтак, колегія суддів вважає, що вказаний розмір витрат на правову допомогу теж слід змінити, стягнувши з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 2700,00 грн витрат на правову допомогу за розгляд справи судом першої інстанції, замість 6000 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-
п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 листопада 2024 року змінити.
Зменшити суму заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» – з 71850,00 грн до 69000,00 грн., задоволивши позов частково.
В задоволенні решти позову – відмовити.
Зменшити суму судового збору за розгляд справи судом першої інстанції, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» – з 2422,40 грн до 2326,23 грн.
Зменшити суму витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» – з 6000,00 грн до 2700,00 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 березня 2026 року.
Судді:    Я.А. Левик

Н.П. Крайник

М.М. Шандра