УХВАЛА
08 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 380/11180/23
провадження № 11-48апп26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідачки Стрелець Т. Г.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Гімона М. М., Губської О. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ступак О. В., Уркевича В. Ю.
перевірила наявність підстав для прийняття до розгляду справи № 380/11180/23 за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог
1. У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Фонду соціального страхування України, Пенсійного фонду України, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області Фонду соціального страхування України (далі - УВД ФССУ у Львівській області) від 11 квітня 2023 року № 280-к про звільнення її з посади головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка-Бузького відділення УВД ФССУ у Львівській області;
- поновити її на посаді головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності УВД ФССУ у Львівській області (чи будь-якого іншого відділення цього управління) або на рівнозначній посаді в Пенсійному фонді України;
- стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення з посади по день поновлення на посаду або по день ухвалення судового рішення без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів і 3000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
2. Позов обґрунтовано тим, що з квітня 2019 року вона працювала на посаді головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Кам`янка-Бузького відділення УВД ФССУ у Львівській області. 
Наказом УВД ФССУ у Львівській області від 11 квітня 2023 року № 280-к її звільнено із займаної посади з 18 квітня 2023 року за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв`язку з реорганізацією Фонду соціального страхування України (далі - ФСС України, Фонд) та управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (далі - Управління) шляхом приєднання до Пенсійного фонду України і скороченням чисельності та штату працівників. 
Так, 01 січня 2023 року набрав чинності Закон України від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 2620-ІХ), яким вирішено припинити Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року.
Позивачка указує, що її звільнено з підстав, що не передбачені КЗпП України, а роботодавцем при звільненні не дотримано вимог частини другої статті 40 та статті 42 КЗпП України, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі працівника у зв`язку з інвалідністю. Посилаючись на те, що наразі ані Пенсійним фондом України, ані будь-яким його територіальним органом як правонаступниками, визначеними законом, не вчинено жодних заходів (дій) щодо продовження дії трудових договорів з працівниками припиненого УВД ФССУ у Львівській області, просила суд задовольнити позов.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Протокольною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року замінено Фонд соціального страхування України на його правонаступника - Пенсійний фонд України у зв`язку з припиненням юридичної особи.
Львівський окружний адміністративний суд рішенням від 09 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року, в задоволенні позову відмовив.
4. Вирішуючи спір та відмовляючи в позові, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що УВД ФССУ у Львівській області виконало вимоги статей 40, 
49-2 КЗпП України. Водночас суди перевірили та відхилили доводи позивачки щодо обов`язку Пенсійного фонду України (як правонаступника роботодавця) запропонувати вакантні посади, оскільки вакантними є посади державної служби, тобто для їхнього зайняття кандидат повинен відповідати вимогам, установленим Законом України «Про державну службу», у зв`язку із чим на державного службовця поширюються обмеження, запроваджені для уникнення конфлікту інтересів, зокрема суміщення державної служби з іншими видами діяльності. 
Також суди зауважили, що, прийнявши рішення про припинення Фонду соціального страхування України, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників цього Фонду (на яких поширюється законодавство про працю) на посади державної служби в Пенсійному фонді України чи його територіальних управліннях. 
Крім того, суди зазначили, що ОСОБА_1 не подавала до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення її на вакантні посади. Також у матеріалах справи є копія протоколу № 5 засідання комісії для проведення співбесіди та відбору кандидатів на зайняття вакантних посад державної служби на період дії воєнного стану в ГУ ПФУ у Львівській області від 12 січня 2023 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 була присутня на цьому засіданні та їй було запропоновано вакантне робоче місце у м. Кам`янка-Бузька Львівської області, від якого позивачка відмовилася та зазначила, що розглядає робоче місце лише у м. Радехів Львівської області.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
5. Не погодившись із вказаним рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2023 року та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2024 року, ОСОБА_1 подала до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд, КАС ВС) касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позов.
На обґрунтування скарги заявниця зазначила, що відповідно до підпункту «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) її скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики з огляду на відсутність єдиних висновків у судовій практиці щодо застосування та тлумачення статей 36, 40, 42, 49-2 КЗпП України, статті 5 Закону України «Про державну службу», частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», про що свідчить існування низки рішень судів першої та апеляційної інстанцій в аналогічних справах з протилежними правовими висновками та невідповідність оскаржуваних судових рішень висновкам щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, сформульованим Верховним Судом у справах № 140/90/20 (постанова КАС ВС від 16 листопада 2023 року), № 377/759/19 (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний цивільний суд, КЦС ВС) від 13 травня 2021 року), № 519/160/16-ц (постанова КЦС ВС від 16 січня 2018 року), № 696/985/15-ц (постанова КЦС ВС від 06 лютого 2018 року), № 297/868/18 (постанова КЦС ВС від 12 червня 2019 року), № 373/2133/17 (постанова КЦС ВС від 28 квітня 2021 року), № 451/1028/18 (постанова КЦС ВС від 05 жовтня 2020 року) тощо.
На думку ОСОБА_1 , в судах першої та апеляційної інстанцій відсутня єдність у підході до застосування однієї й тієї ж норми права та застосування законодавчих норм для вирішення позовних вимог в аналогічних справах, що призвело до прийняття протилежних рішень.
Заявниця вважає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах КЦС ВС від 27 березня 2019 року у справі № 212/9737/15, КАС ВС від 26 вересня 2019 року у справі № 820/10744/15, КАС ВС від 05 листопада 2019 року у справі № 379/563/17, КЦС ВС від 03 березня 2021 року у справі № 212/9737/15-ц, КЦС ВС від 13 травня 2021 року у справі № 377/759/19, КЦС ВС від 15 червня 2021 року у справі № 761/23325/17, КАС ВС від 20 вересня 2021 року у справі № 340/221/20, КАС ВС від 04 червня 2022 року у справі № 280/531/20, КАС ВС від 08 листопада 2022 року у справі № 620/11180/21 та КАС ВС від 26 січня 2023 року у справі № 280/726/20.
Також ОСОБА_1 посилається на те, що ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в аналогічній (цивільній) справі № 712/4776/23 указану справу за позовом колишнього працівника ФССУ до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Позивачка зазначає, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо застосування частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, статті 5 Закону України «Про державну службу», частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в частині відсутності заборони на переведення працівника, який не є державним службовцем (хоча виконує владно-управлінські функції), на посаду державного службовця в органі, до якого здійснюється приєднання в процедурі реорганізації.
ОСОБА_1 підкреслює, що згідно з підпунктом «в» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України справа становить значний суспільний інтерес, оскільки існує серйозна, обґрунтована зацікавленість у питанні щодо можливого незаконно звільнення з квітня 2023 року всіх працівників Фонду соціального страхування України та його підрозділів (більше 5000 осіб). 
Рух справи в суді касаційної інстанції
6. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України (якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду від 29 січня 2026 року справу № 380/11180/23 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини третьої статті 346 КАС України.
Підстави передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
7. КАС ВС у своїй ухвалі звертає увагу на те, що предметом спору у цій справі є правомірність звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з припиненням юридичної особи шляхом приєднання її до юридичної особи публічного права.
Так, Фонд соціального страхування України був юридичною особою публічного права, але водночас визначався як самоврядна організація, оскільки його діяльність та оплата праці його персоналу здійснювалися за рахунок коштів соціального страхування (внесків), що не входять до складу Державного бюджету України. Це означає, що Фонд соціального страхування України був юридичною особою публічного права, чия правова природа поєднувала здійснення делегованих владних повноважень із принципами соціального самоврядування.
Специфіка створення та функціонування Фонду соціального страхування України як юридичної особи публічного права обумовила обов`язок для посадових осіб цього Фонду подавати декларації до Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК). Проте ця обставина не зумовила визначення статусу ні посадових осіб Фонду, ні інших його працівників як публічних службовців і, відповідно, поширення на них правових норм Закону України «Про державну службу».
Наразі функції Фонду соціального страхування України повністю інтегровані в систему Пенсійного фонду України, який також є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України, своє найменування, власні бланки, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках.
Проте, на відміну від ліквідованої інституції, персонал Пенсійного фонду України переважно має правовий статус державних службовців, а їхня діяльність регулюється Законом України «Про державну службу», що передбачає особливий порядок призначення (конкурс) та проходження служби.
Також колегія суддів Касаційного адміністративного суду зазначає, що спірні відносини, які виникли між позивачкою та відповідачем, є цивільно-правовими і не можуть бути предметом спору в адміністративному процесі, оскільки оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 видано структурним підрозділом Фонду соціального страхування України і він не стосується проходження позивачкою публічної служби, що, відповідно, виключає віднесення цього спору до спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів згідно з приписами статті 19 КАС України.
На переконання колегії суддів КАС ВС, видання наказу УВД ФССУ у Львівській області про звільнення позивачки є суто цивільно-правовими (трудовими) відносинами між працівником та роботодавцем, а інші вимоги, заявлені в позові, є похідними від основної вимоги про скасування цього наказу.
В ухвалі про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду вказується й про те, що до 09 грудня 2024 року трудові спори між працівниками та підрозділами Фонду соціального страхування України вирішувалися суто за правилами цивільного судочинства з огляду на правовий статус відповідача - роботодавця.
7.1. Колегія Касаційного адміністративного суду звернула увагу, що 09 грудня 2024 року Верховний Суд у складі об`єднаної палати КЦС у справі № 712/4776/23 ухвалив постанову, в якій указав, що внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом № 2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).
Керуючись тим, що з 01 січня 2023 року відбувся перехід прав та обов`язків від УВД ФССУ у Львівській області до Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області, об`єднана палата Касаційного цивільного суду констатувала, що між сторонами у спорі про поновлення на роботі існує спір з публічно-правових відносин, який з урахуванням суб`єктного складу його учасників та правовідносин, що виникли у справі, має розглядатися за правилами адміністративної юрисдикції, оскільки спори, що пов`язані з поновленням працівників, звільнених внаслідок реорганізації Фонду та його підрозділів шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на посадах, вакантний перелік яких віднесено до посад державної служби в органах Пенсійного фонду України, стосуються прийняття на публічну службу.
7.2. У свою чергу колегія суддів Касаційного адміністративного суду зазначає, що до компетенції адміністративних судів належать, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (частина перша статті 19 КАС України).
Проте, вказаний спір між сторонами виник у трудових правовідносинах і не пов`язаний з проходженням публічної служби, оскільки ключовим питанням, що вирішується у цій справі, є правомірність наказу про звільнення працівника зі структурного підрозділу Фонду соціального страхування України.
Колегія Касаційного адміністративного суду наголошує, що спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. До цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; 
б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ. Це означає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на будь-які трудові спори, а лише ті, що пов`язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням, звільненням з неї.
Публічне правонаступництво між Фондом соціального страхування України та Пенсійним фондом України не вплинуло на характер спірних правовідносин. Визначення відповідачами Пенсійного фонду України та його структурного підрозділу пов`язано виключно із зазначеним правонаступництвом функцій ФСС України з огляду на припинення державної реєстрації ФСС України.
Крім того, колегія КАС ВС зазначає, що у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду указала, що участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Тобто суд повинен з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
КАС ВС, обґрунтовуючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначив, що спір з вимогами, які спрямовані на поновлення працівників Фонду, звільнених внаслідок реорганізації цього Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на роботі в органах Пенсійного фонду України має розглядатись за правилами цивільного судочинства. Вказує на необхідність відступлення від висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульованого у постанові від 09 грудня 2024 року по справі № 712/4776/23, щодо належності вказаних спорів до юрисдикції адміністративних судів. 
Позиція Великої Палати Верховного Суду
8. Відповідно до частини третьої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи. Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій ? четвертій статті 346 цього Кодексу, або з обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 346 цього Кодексу (частини перша, четверта 
статті 347 КАС України).
Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи.
Водночас принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в протилежному випадку це б унеможливлювало виправлення судом своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.
З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17).
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. У його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»). Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
Щоб гарантувати юридичну визначеність, Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належних підстав. 
Такі підстави необхідності відступу мають бути мотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Отже, має існувати необхідність відступу, така необхідність виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані. 
До того ж відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих неузгодженостей (помилок), що мають фундаментальне значення для судової системи.
9. Зі змісту ухвали КАС ВС вбачається, що колегія суддів, посилаючись на наявність підстав для передачі справи на розгляд ВП ВС, зазначає частину третю 
статті 346 КАС України та наголошує на необхідності відступити від висновку об`єднаної палати КЦС ВС, який стосується предметної юрисдикції вказаних вище спорів.
Водночас підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з порушенням правил предметної юрисдикції унормовано у частині шостій вказаної статті КАС України.
Керуючись саме нормами цієї статті, Велика Палата Верховного Суду визначає, чи є підстави для передачі на її розгляд справи у разі виникнення питання про порушення правил предметної юрисдикції. 
Відповідно до частини шостої статті 346 КАС України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, крім випадків, якщо:
1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної юрисдикції;
2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;
3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.
Лише одночасна відсутність усіх трьох випадків дозволяє передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Якщо наявний хоча б один з них - справа не підлягає передачі.
Аналогічного висновку щодо застосування вказаної норми КАС України дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 24 вересня 2025 року у справі № 480/6863/23 (11-202апп25).
Посилаючись на необхідність вирішення питання юрисдикційної належності цього спору, колегія суддів Касаційного адміністративного суду не звернула уваги на те, що позивачка оскаржує судові рішення з підстав відсутності єдиних висновків у судовій практиці щодо застосування та тлумачення статей 36, 40, 42, 49-2 КЗпП України, статті 5 Закону України «Про державну службу», частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», тобто інших підстав, ніж порушення правил предметної юрисдикції.
10. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду не може погодитися з тим, що існують достатні, переконливі й об`єктивно спроможні чинники для прийняття справи № 380/11180/23 до свого розгляду.
Відповідно до положень частини шостої статті 347 КАС України, якщо Велика Палата дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 248, 346, 347 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Справу № 380/11180/23 за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди повернути відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідачка Т. Г. Стрелець 
Судді:	О. О. Банасько О. В. Білоконь О. Л. Булейко М. М. Гімон О. А. Губська Л. Ю. Кишакевич В. В. Король С. І. Кравченко   		О. В. Кривенда М. В. Мазур Н. М. Мартинюк К. М. Пільков С. О. Погрібний Н. С. Стефанів О. В. Ступак В. Ю. Уркевич