Справа № 204/2498/25
Провадження № 2/204/215/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року      м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, у складі:
головуючого - судді Приваліхіної А.І.,
за участю секретаря судового засідання - Єрмак Д.О.,
представниці позивача Риженко М.С., представника відповідачки та третьої особи ОСОБА_1 – адвоката Єлісєєва О.Д., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є.В., про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, -
У С Т А Н О В И В:
07 березня 2025 року позивач ДМР звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , визначивши третіми особами Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, ОСОБА_1 та приватного нотаріуса ДМНО Черниш Є.В., із вимогою про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння (том – 1, а. с. 1-11).
В обґрунтування позовних вимог, зазначено, що позивачем встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності квартири АДРЕСА_1 , шляхом здійснення державної реєстрації на підставі документів, що не видавались та мають ознаки фіктивності. Вказано, що опрацюванням Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 вересня 2024 року № 75075259 зареєстровано за відповідачкою на підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Гетьманець Т.В. за реєстровим № 4-5671, право власності на 49/100 житлового будинку АДРЕСА_2 . Зазначено, що свого часу, вказане спірне нерухоме майно належало ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про право власності від 23 березня 1983 року, виданого Красногвардійським районним відділом комунального господарства згідно рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради за № 940 від 28 грудня 1982 року, яке зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 341 за реєстровим № 149. Водночас, вказано про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а спадщина після її смерті ніким не приймалася, спадкова справа не заводилася. Оскільки, спадщину після смерті ОСОБА_3 ніхто не прийняв, відповідно до вимог ч. 2 ст. 549, ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР, то вона автоматично перейшла до міської ради, оскільки жодних додаткових дій для її отримання від територіальної громади міста, відповідно до законодавства, яке діяло на той час, не вимагалося. Вказано, що з інформації, отриманої з КП «ДМБТІ» ДМР встановлено, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 (кв. АДРЕСА_4 ) за ОСОБА_2 не проводилась, в реєстровій книзі № 476 нумерація реєстрових номерів за параметрами «№2-3951» - не проводилась; реєстрація договору купівлі-продажу за запитуваними параметрами за вищезазначеною адресою не проводилась; запитувана інформаційна довідка (згідно наданої копії), котра надавалась відповідачкою для державної реєстрації нотаріусом не видавалась. Також вказано, що до КП «ДМБТІ» ДМР надходив запит від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. на який останньому було надано інформаційну довідку із зазначенням інформації про те, що право власності у відповідачки на спірний об`єкт нерухомого майна відсутнє. Вважає, що за вказаних обставин, інформаційна довідка КП «ДМБТІ» ДМР від 09 вересня 2024 року № 10694, яку відповідачкою було надано для здійснення державної реєстрації, є фіктивною (підробленою). Крім того, зазначає, що з наданого відповідачкою для проведення державної реєстрації договору купівлі-продажу від 09 грудня 1992 року, який посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Гетьманець Т.В. за реєстровим № 4-5671 вбачається, що вона купила спірний об`єкт нерухомого майна у ОСОБА_4 , якій дане майно належало на підставі договору дарування, посвідченого Третьою дніпропетровською держнотконторою 10 січня 1984 року за реєстровим № 19/84. Натомість, жодної інформації стосовно державної реєстрації речового права ОСОБА_4 на спірний об`єкт нерухомого майна, що розташований АДРЕСА_2 (49/100 частин житлового будинку) не міститься. Зазначене свідчить про те, що право приватної власності у ОСОБА_4 не виникло в силу норм законодавства, а отже вона була позбавлена змоги розпоряджатись спірним об`єктом нерухомого майна. Вказане свідчить, що право власності на спірний об`єкт нерухомого майна у відповідачки не виникло відповідно до норм чинного законодавства та становить собою виключно факт здійсненої державної реєстрації у Державному реєстрі речових прав, що вчинена на підставі неіснуючих (підроблених) документів. Таким чином, спірне нерухоме майно вибуло із комунальної власності поза волею дійсного власника - територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, із порушенням встановленого чинним законодавством порядку та на підставі підроблених документів, що є безумовною підставою для витребування такого нерухомого майна у останнього набувача на підставі ст. 388 ЦК України. Тому, прохає суд витребувати у відповідачки на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради 49/100 частини житлового будинку, що складається з квартири АДРЕСА_5 та стягнути відповідачки понесені позивачем судові витрати.
Ухвалою суду від 13 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін для усунення недоліків (том - 1, а. с. 98- та на звороті).
18 березня 2025 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 13 березня 2025 року, позивачем усунуто (том – 1, а. с. 100-174).
Ухвалою суду від 20 березня 2025 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 11 годину 30 хвилин 23 квітня 2025 року (том – 1, а. с. 194-195), копія якої надіслана учасникам справи 20 березня 2025 року за вихідним № 7495/25-вих/2/204/2092/25 (том – 1, а. с. 196).
12 травня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представниці відповідачки – адвокатки Пріхно Н.М. (том – 1, а. с. 165-169), в якому вона позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.
В обґрунтування відзиву зазначає, що спірна частина домоволодіння була придбана відповідачкою за договором купівлі-продажу, що укладений із ОСОБА_4 . При цьому, зазначає, що під час укладення вказаного договору у нотаріуса не виникло ніяких питань щодо правомірності володіння 47/100 житлового будинку АДРЕСА_2 . Стверджує, що відповідачці нічого не відомо про колишніх власників спірного домоволодіння. Водночас зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження автоматичного переходу до нього спадщини. Вказує, що Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 ч. 1 статті 555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися; оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою; з урахуванням того, що в частині першій статті 555 ЦК УРСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями. Натомість зазначає, що позивачем до позову не додано документів, які б підтверджували ці твердження. При цьому зауважує на тому, що до позовної заяви додано відповідь КП «ДМБТІ», згідно якої за адресою: м. Дніпро вул. Леваневського (колишня назва), буд. 55, значиться дві інвентарні справи. Так, згідно першої - право власності на спірне домоволодіння зареєстровано: « ОСОБА_3 » (ПІБ надано російською мовою згідно правовстановлювального документа ) - 49/100 частки на підставі свідоцтва про право власності від 23 березня 1983 року, виданого Красногвардійським районним відділом комунального господарства згідно рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради за № 940 від 28 грудня 1982 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 341 за реєстровим № 1.49; гр. « ОСОБА_5 » (ПІБ надано російською мовою згідно правовстановлювального документу) - 51/100 частки на підставі договору купівлі - продажу від 10 жовтня 1997 року, посвідченого на Придніпровській товарній біржі за реєстром № 396-Н, зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 341 за реєстровим № 149. Водночас, згідно другої – право власності на нерухоме майно - будівлі та споруди зареєстровано за ТОВ «ЗАВОД «СИЛУЕТ» на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Грінюковою Т.М., зареєстровано в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 18 ЮН за реєстровим № 865-61. Стверджує, що з вказаного вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано три власника, однак щодо останнього - ТОВ «Завад Силует» у довідці МБТІ не зазначено частку, зокрема з тих підстав, що ОСОБА_3 , за документами належало 49/100 частини, а ОСОБА_5 - 51/100 частини, тобто в цілому цим двом особам належить все домоволодіння, при цьому не зрозуміло, чим тоді володіє ТОВ «Завод «Силует». Разом з цим, вказує на те, що із долученого до позову договору купівлі-продажу від 20 травня 1998 року, який укладено між в.о. директора АТ закритого типу «Силует» Саєнко Н.О. (продавець) та ОСОБА_6 , що діяв на підставі доручення від 19 травня 1998 року від імені ТОВ «Завод Силует», що розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Леваневського, буд. 55 (покупець), слідує, що продавець продав, а покупець купив виробничі приміщення площею 894,8 м. кв., які належать продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого П`ятою ДНК у травні 1993 року, реєстр 2-4152, зареєстрованого ДМБТІ в реєстрову книгу № 18ЮН за реєстровим номером № 865-61. Водночас, зі змісту вказаного договору вбачається, що спірне домоволодіння було зареєстровано за АТ закритого типу «Силует» в цілому, але хто був продавцем цього домоволодіння у 1993 році – не відомо, так само як і не зрозуміло, яким чином між собою узгоджуються дані про інших власників. Вказує, що із позовної заяви вагомого правового значення набуває обставина щодо того, як саме майно вибуло з володіння власника та з приводу добросовісності, насамперед, набувача цього майна. Водночас, зазначає, що із позовної заяви не вбачається, що вона, як набувач, знала, або могла знати про недобросовісну поведінку відчужувача чи попередніх власників, з огляду на що вона є добросовісним набувачем. Вважає, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації його вартості. Тому вважає, що позовні вимоги про витребування від неї на користь Дніпровської міської територіальної громади в особі Дніпровської міської ради 49/100 частин житлового будинку, що складається з квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1255055912101) є неналежним способом захисту прав територіальної громади, що є підставою для відмови у позові. 
09 липня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представниці позивача – ОСОБА_7 на відзив, які по суті є відповіддю на відзив (том – 1, а. с. 218-228), в яких вона зазначає про те, що наведені у відзиві представницею відповідачки доводи є такими, що у будь-якій мірі не спростовують правового обґрунтування для задоволення позовних вимог.
Так, у поясненнях зазначає, що добросовісним вважається той, хто, заволодівши майном, не знав і не міг знати про те, що у нього не має достатніх підстав для набуття права власності. Тобто людина повинна була діяти сумлінно, не знаючи про будь-які проблеми з документами, які підтверджують право власності. Натомість, вказує на те, що відповідачка у відзиві на позовну заяву заперечуючи позовні вимоги посилалася на те, що під час укладення договору купівлі спірної частини домоволодіння з ОСОБА_4 , у нотаріуса не виникло жодних питань щодо правомірності володіння вказаним майном останньою, що вже само по собі ставить під сумнів її слова про добросовісність. Крім того, з листа Третьої ДДНК від 25 квітня 2025 року № 1000/01-16 вбачається, що договір дарування від 10 січня 1984 року за реєстровим № 19/84 щодо 49/100 частини домоволодіння АДРЕСА_3 , до якого увійшла кв. АДРЕСА_4 , за ОСОБА_4 та, договір купівлі-продажу від 09 рудня 1992 року за реєстровим № 4-5671 щодо 49/100 частин цього житлового будинку за ОСОБА_2 , згідно алфавітних книг відчуження нерухомого майна за 1984 рік та 1992 рік за вказаними особами Третьою ДДНК не посвідчувалися. Більш того, з листа КП «ДМБТІ» ДМР від 04 грудня 2024 року № 14521 вбачається, що державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 не провадилася; в реєстраційній книзі № 476 нумерація реєстрових номерів за параметрами «№ 2-3951» - не проводилася; реєстрація договору купівлі-продажу за запитуваними параметрами за вищезазначеною адресою не проводилася; запитувана інформаційна довідка, яка була надана відповідачко для державної реєстрації – нотаріусом не видавалася; а на запит приватного нотаріуса ДМНО Черниша Є.В. було надано відповідь, що право власності у відповідачки на спірне майно відсутнє. Вважає, що надана відповідачкою довідка КП «ДМБТІ№ ДМР від 09 вересня 2024 року № 10694, котру відповідачкою було надано для проведення державної реєстрації спірного майна, є фіктивною. Відтак, вважає, що остання не може вважатися добросовісним набувачем, оскільки вона у повній мірі знала та усвідомлювала свої дії, що покликані були на вчинення реєстрації права приватної власності на підставі правовстановлюючих документів, які у дійсності не видавались, не посвідчувались та не реєструвались. Разом з цим, зазначає, що не заслуговують на увагу суду доводи відповідачки про наявність двох інвентаризаційних справ за вищевказаною адресою, оскільки вони стосуються двох різних об`єктів нерухомого майна (житловий будинок та нежитловий об`єкт нерухомого майна), які є відмінними, самостійними та жодним чином не взаємопов`язані один з одним. Більш того, вважає, що вказані доводи жодним чином не спростовують обґрунтованості позовних вимог. Вказує, що у ОСОБА_3 не було спадкоємців, які прийняли після неї спадкове майно, тому право комунальної власності на нього виникло у міської ради автоматично в силу норм законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин (1984 рік), при цьому жодних додаткових дій для отримання спадщини від територіальної громади міста не вимагалося. Вважає, що посилання відповідачки на норми діючого законодавства та висновки Верховного Суду щодо застосування норм законодавства, які регулюють набуття права власності територіальної громади на відміну від відумерлої спадщини, є помилковим, зважаючи на дату смерті ОСОБА_3 та застосування у зв`язку з цим відповідних норм права, що передбачало відмінних перехід прав на відмерлу спадщину. Вказує на те, що оскільки майно вибуло з власності територіальної громади без її на те волі та на підставі неіснуючих/фіктивних документів, то відповідачка є недобросовісним набувачем спірного майна, а відтак витребування його з незаконного володіння є правильним та ефективним способом захисту свої прав. Тому прохає суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Протокольною ухвалою суду від 13 січня 2026 року справі закрито підготовче судове засідання справу призначено судом до розгляду по суті (том - 1, а. с. 92-94).
19 січня 2026 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення представника відповідачки – адвоката Єлісєєва О.Д. (том – 3, а. с, 102-105 та на звороті), в яких він зазначає про те, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Водночас, зазначає, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ч. ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України). Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Стверджує, що відповідачка є добросовісним набувачем спірного майна. Водночас зазначає, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому, зауважує про те, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини, то і територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини. Також звертає увагу на те, що за положеннями глави дев`ятої розділу IV ЦПК України справи за заявою про визнання спадщини відумерлою розглядаються в окремому провадженні із залученням органу самоврядування та усіх заінтересованих осіб. За змістом зазначених норм цивільного та цивільного процесуального права, орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Тому вважає, що зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу. Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі. Право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, вважає, що застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Крім того, зазначає, що захист прав чи інтересів територіальної громади у цьому випадку також має бути реальним, спрямованим на дійсне відновлення порушеного права та/або інтересу, а відтак з метою захисту порушеного права чи інтересу територіальної громади при відчуженні спадкового майна розмір грошової компенсації вартості цього майна визначається, виходячи з його ринкової вартості на час розгляду спору в суді або на час добровільного врегулювання спору між сторонами цих правовідносин. Відтак за встановлених фактичних обставин у цій справі при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади в особі Дніпровської міської ради про витребування майна та передачу її позивачу задоволенню не підлягають.
18 лютого 2026 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення представниці позивача – Риженко М.С. (том – 3, а. с. 119-133), в яких вона зазначає, що заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне. Отже, задля долучення до матеріалів додаткових пояснень, перш за все, необхідно отримати дозвіл суду на їх надання, а лише після цього вказаний процесуальний документ може бути долучений до матеріалів справи та прийнятий до уваги при винесенні рішення по справі. Вказує, що надані представником відповідача додаткові пояснення не містять ані прохання про надання дозволу у суду для їх подання, ані обґрунтуванням в чому полягає необхідність їх подання саме на стадії після закриття підготовчого провадження по справі та у максимально стислі терміни напередодні призначеного судового засідання, ані доказів та безпосередньо самого надсилання пояснень учасникам судового процесу. Тому прохає суд залишити їх без розгляду та вирішити справу за наявними матеріалами. Разом з цим, зазначає про те, що застосування закону станом на час виникнення спірних правовідносин базується на принципі незворотності дії нормативно-правових актів у часі (ст. 58 Конституції України), що означає регулювання відносин тими нормами, які були чинними в момент їх виникнення, якщо інше не передбачено законом. Стверджує, що спірне нерухоме майно належало ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності від 23 березня 1983 року, виданого Красногвардійським районним відділом комунального господарства згідно рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради за № 940 від 28 грудня 1982 року, яке зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 341 за реєстровим № 149. Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла. Після її смерті спадщина ніким не була прийнята (спадкова справа не заводилась, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами) та не оформлена (зареєстрована) відповідно до вимог чинного законодавства. В свою чергу, станом на час смерті гр. ОСОБА_3 діяли положення ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року та ураховуючи час смерті спадкодавиці, до спірних відносин підлягають застосуванню норми матеріального закону, чинного на час відкриття спадщини, а саме ЦК Української РСР, нормами якого законодавець, на відміну від ЦК України та існування конструкції «відумерлої спадщини», передбачав автоматичний перехід спадщини за правом спадкоємства до держави. Будь-яких дій щодо прийняття спадщини держава не здійснювала. Держава при існуванні юридичних фактів, визначених пунктами 1-5 ч. 1 ст.555 ЦК УРСР, завжди приймала спадщину і не могла від неї відмовитися; оскільки держава не мала права відмовитися від прийняття спадщини, то у випадку, коли спадкоємці за законом або за заповітом не прийняли спадщину або відмовилися від спадщини, спадщина вважалася прийнятою державою; з урахуванням того, що в ч. 1 ст. 555 ЦК Української РСР закріплювався автоматичний перехід спадщини до держави, та існував строк шість місяців для прийняття спадщини іншими спадкоємцями. З цих підстав вважає, що право комунальної власності на спадкове майно виникло у міської ради автоматично у силу норм законодавства України, яке діяло на момент смерті ОСОБА_3 – 1984 рік та жодних додаткових дій для отримання спадщини від територіальної громади міста не вимагалось. Тому вважає, що правове обґрунтуванням позиції відповідачки шляхом надання заперечень проти позовної заяви з цитуванням норм чинного законодавства у редакції станом на сьогодні не є вірним, оскільки останні не підлягають для застосування у даній справі. Разом з цим, зазначає про те, що не заслуговують на увагу суду доводи відповідачки про її добросовісність, оскільки вказане також не відповідає дійсності, оскільки згідно з офіційними відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на 49/100 житлового будинку АДРЕСА_2 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09.12.1992, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Гетьманець Т.В. за реєстровим № 4-5671, що зареєстровано у ДРРП приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.09.2024 № 75075259, на час укладення якого діяли положення ЦК Української РСР, який втратив чинність на підставі ЦК України від 16 січня 2003 року. Натомість, звертає увагу суду на те, що у пункті 6 вказаного договору зазначено наступне: «Зміст ст. 226 Цивільного кодексу України сторонам роз`яснено», що в свою чергу ставить його під сумнів, оскільки незрозуміло, яким чином «сторони» мали змогу бути обізнаними про «зміст ст. 226 Цивільного кодексу України» до часу його написання та прийняття цього Кодексу. Вважає, що вказане, в свою чергу свідчить про не добросовісність заволодіння спірним нерухомим майном відповідачкою. Оскільки, будь-яка інформація як про договір купівлі-продажу відповідачки, так і договір дарування особи у якої нібито раніше перебувало на праві власності спірне майно, відсутня, а самі договори не посвідчувались, реєстрові номери не існують тощо, то відсутні правові підстави стверджувати, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем та застосовувати до спірних правовідносин правові позиції викладені Верховним Судом у правовідносинах, які не є подібними до даної справи. Крім того, зазначає, що не заслуговують на увагу суду доводи відповідача про те, що задоволення позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна як у добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції, оскільки позбавить його права власності на спірне майно без компенсації та покладе на відповідача надмірний тягар, оскільки право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном набувачем без правових підстав, тобто недобросовісним набувачем, передбачено статтею 387 ЦК України, а право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача передбачено у статті 388 ЦК України і є обмеженим. Вказує, що якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Вважає, що застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. 
У судовому засіданні представниця позивача – Риженко М.С., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, прохала суд їх задовольнити, обґрунтування надала аналогічні тексту позовної заяви та письмовим поясненням (відповіді на відзив).
У судовому засіданні представник відповідачки та третьої особи ОСОБА_1 – адвокат Єлісєєв О.Д., позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, обґрунтування надав аналогічні тексту відзиву та письмових пояснень.
Представник третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлений належним чином (том – 3, а. с. 139), причини неявки суду не відомі.
Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. у судове засідання не з`явився, про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином (том – 3, а. с. 141), причини неявки суду невідомі.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників цивільного процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Судом, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 416382827 від 05 березня 2025 року (том – 1, а. с. 16-17) встановлено, що 06 грудня 2019 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 75075259 від 17 вересня 2024 року внесено запис про право власності 56697993 на квартиру 49/100 частини житлового будинку АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1255055912101), при цьому, підставою для державної реєстрації вказано договір купівлі-продажу, серія та номер 4-5671, виданий 09 грудня 1992 року, видавник державний нотаріус Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Гетьманець Т.В.
Натомість, з відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 02 квітня 2024 року № 3653 (том – 1, а. с. 21), вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року на об`єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , значиться дві інвентаризаційні справи. Так, згідно першої – право власності на домоволодіння зареєстровано за  ОСОБА_3  – 49/100 частини на підстав свідоцтва про право власності від 23 березня 1983 року, виданого Красногвардійським районним відділом комунального господарства згідно рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної ради за № 940 від 28 грудня1982 року (том – 1, а. с. 24), яке зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 341 за реєстровим № 149;  ОСОБА_5  – 51/100 частини на підставі договору купівлі-продажу від 10 жовтня 1997 року, посвідченого на Придніпровській товарній біржі за реєстровим № 396-Н (том – 1, а. с. 22-23), зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 341 за реєстровим № 149. Згідно другої – право власності на нерухоме майно – будівлі та споруди зареєстровано за ТОВ «Завод «Силует» на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 1998 року (том – 1, а. с. 28-29), посвідченого приватним нотаріусом ДМНО, Грінюковою Т.М., зареєстровано в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 18 ЮН за реєстровим № 865-61.
З відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 04 квітня 2024 року № 14521 (том – 1, а. с. 30-31), з-поміж іншого, убачається, що станом на 31 грудня 2012 року державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 , за ОСОБА_2 – не проводилась; в реєстровій книзі № 476 нумерація реєстрових номерів за параметрами «№ 2-3951» - не проводилась; реєстрація договору купівлі-продажу за вказаними параметрами – не проводилась; інформаційна довідка КП «ДМБТІ» ДМР, що надана для огляду (від 09 вересня 2024 року № 10694 (том – 1, а. с. 33-34),– приватному нотаріусу ДМНО Черниш Є.В. не видавалась. 
З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00050718452 від 17 квітня 2025 року (том – 1, а. с. 154-157) убачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З відповіді в. о. завідувачки Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Л. від 25 квітня 2025 року № 1000/01-16 (том – 1, а. с. 160-161) вбачається, що у Спадковому реєстрі та алфавітних книгах спадкових справ з 1984 року по 2005 рік у Третій дніпровській державній нотаріальній конторі спадкова справа дог майна ОСОБА_3 не заводилася, а договір дарування від 10 січня 1984 року за реєстровим № 19/84 щодо 49/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 та договір купівлі-продажу від 09 грудня 1992 року за реєстровим № 4-5671 щодо 49/100 частини вказаного житлового будинку за ОСОБА_2 , відповідно до алфавітних книг відчуження нерухомого майна за 1984 рік та 1992 рік за зазначеними особами Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою не посвідчувалися.
З відповіді Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 11 вересня 2025 року № 1580/01-21 (том – 2, а. с. 106) убачається, що згідно з реєстром для реєстрації нотаріальних дій Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори за 1984 рік (том 1, за період з 06 січня 1984 року по 05 квітня 1984 року), реєстраційні дії з № 1-1 по 1-1834, що знаходиться на зберіганні у фондах Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області: – за 10 січня 1984 року вчинено та зареєстровано27 нотаріальних дій з № 1-36 по № 1-62 та запис про реєстрацію договору дарування щодо об`єкту нерухомого майна – 49/100 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного на ім`я ОСОБА_4 – відсутній; за період з січня по квітень 1984 року за вищезазначеним Реєстром всього було зареєстровано 1834 нотаріальних дії, при цьому реєстрового № 19/84- не існує. 
Крім того, у вказаній відповіді зазначено, що згідно Реєстру для реєстрації нотаріальних дій Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори за 1984 рік (том 2, за період з 02 січня 1984 року по 05 квітня 1984 року), реєстраційні дій з № 2-1 по 2-971, що знаходиться на зберіганні у фондах Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області: - за 10 січня 1984 року вчинено та зареєстровано 13 нотаріальних дій з № 2-96 по № 2-109 та запис про реєстрацію договору дарування щодо об`єкту нерухомого майна – 49/100 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного на ім`я ОСОБА_4 – відсутній; за період з січня по квітень 1984 року за вищезазначеним реєстром всього було зареєстровано 971 нотаріальних дій, при цьому реєстрового № 19/84 – не існує.
Також, з цієї відповіді убачається, що згідно з Реєстром для реєстрації нотаріальних дій Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори за 1992 рік (том 4, за період з 10 січня 1992 року по 30 грудня 1992 року), що знаходиться на зберіганні у фондах Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області: - 09 грудня 1992 року вчинено та зареєстровано 2 нотаріальні дії з № 4-1103 по № 4-1104 та запис про реєстрацію договору купівлі-продажу щодо об`єкту нерухомого майна – 49/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , укладеного на ім`я ОСОБА_2 – відсутній; за період з січня по грудень 1992 року за вищезазначеним Реєстром всього було зареєстровано 1179 нотаріальних дій, при цьому реєстрового № 4-5671 не існує.
Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення». 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021року по справі № 200/606/18, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) вказала на те, що вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права. 
Натомість, у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 395/520/21 останній вказав на те, що ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.
Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц та від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19.
Приписами ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.  Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з вимогами ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Приписами ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
При цьому, нормами ч. 2 ст. 328 ЦК України визначено, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Вищезазначене узгоджується із висновками сформульованими, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.
Витребування майна шляхом віндикації застосовуються до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішенні якого суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».
У своєму рішенні ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» нагадав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.
Так, ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.
Віндикація – це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. 
Віндикація – це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
При цьому, положеннями ст. 388 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц.
Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у повернені певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне користування, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). 
Таким чином, беручи до уваги, що спірне нерухоме майно у встановленому законодавством порядку із комунальної власності не вибувало та право власності територіальної громади міста не припинялось, воно підлягає витребуванню від останнього набувача, адже пред`явлення віндикаційного позову з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України, є основним речово-правовим способом захисту права власності.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16; від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц; від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц; від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.
Разом з цим, положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України визначено, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою ним у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17.
Так, ст. 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
Приписами п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. 
Згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. 
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18. 
Разом з цим, Верховний Суд у своїх постановах від 03 квітня 2018 року у справі № 917/927/17, від 27 червня 2018 року у справі № 925/797/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 904/750/19, від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17 та від 09 березня 2021 року у справі № 756/4120/16-ц вказав на те, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Таким чином, скасувати (визнати недійсним) свідоцтво про право власності на майно можливо тільки у разі визнання недійсним (незаконним) відповідного рішення, на підставі якого видано це свідоцтво. 
Таким чином, державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, у постанова КГС ВС від 21 січня 2021 року у справі № 910/27779/14.
Крім того, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має. 
Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. 
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 346 ЦК України, право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції – на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.
У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.
Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96).
ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).
Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищевикладене, наявність рішення суду, яке набрало законної сили щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (в даному випадку рішення про витребування майна з чужого незаконного володіння), а також про скасування державної реєстрації права власності є достатньою підставою для внесення відповідного запису до реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Так, судом з реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на 49/100 частини житлового будинку АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1255055912101), яка надана на виконання ухвали суду від 14 травня 2025 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є.В, (том – 2, а. с. 1-25) встановлено, що 11 вересня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. із заявою про державну реєстрацію прав від 16 вересня 2024 року № 62961524, та доданими до неї документами: договором купівлі-продажу від 09 грудня 1992 року, що посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Гетьманець Т.В. за реєстровим № 4-5671; листом КП «ДМБТІ» ДМР від 09 вересня 2024 року № 10694 (наданий на запит приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є. від 04 вересня 2024 року вих. №16/02-14); технічним паспортом від 11 вересня 2024 року, серія та номер документа: Т101:8377-3875-5994- 6194, виготовлений ТОВ «Дніпровський проектно-конструкторський технологічний інститут».
Так, зокрема, з копії листа КП «ДМБТІ» ДМР від 09 вересня 2024 року № 10694 (том – 2, а. с. 11 та на звороті) вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року на об`єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 , значиться дві інвентаризаційні справи на різні об`єкти нерухомого майна. Згідно першої – значиться домоволодіння, що станом на дату останньої інвентаризації проведеної в 2009 році складається з: житлового будинку А-1 (житлова площа 91,6 кв.м, загальна – 162,9 кв. м), сараю літ. Б, сараю літ. Г, огорож та споруд № 1-2, І, право власності на які зареєстровано в частковому співвідношенні: на 49/100 частин (в які ввійшла кв. АДРЕСА_6 ) –   ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 грудня 1992 року, посвідченого Третьою ДДНК за реєстровим № 4-5671, зареєстровано КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 476 за реєстровим № 2-3951; на 51/100 частини ОСОБА_8  на підставі договору купівлі-продажу від 10 жовтня 1997 року, посвідченого на Придніпровській товарній біржі за реєстровим № 396-Н, зареєстроване в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 341 за реєстровим № 149.
Натомість, як вже встановлено судом, з відповіді КП «ДМБТІ» ДМР від 04 квітня 2024 року № 14521 (том – 1, а. с. 30-31), така інформаційна довідка КП «ДМБТІ» ДМР від 09 вересня 2024 року № 10694 приватному нотаріусу ДМНО Черниш Є.В. не видавалась, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 , за ОСОБА_2 – не проводилась; в реєстровій книзі № 476 нумерація реєстрових номерів за параметрами «№ 2-3951» - не проводилась; реєстрація договору купівлі-продажу за вказаними параметрами – не проводилась.
В свою чергу, з копії договору купівлі-продажу від 09 грудня 1992 року, що посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Гетьманець Т.В. за реєстровим № 4-5671 (том – 1, а. с. 126-128) убачається, що ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купила 49/100 частини квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 80,0 кв. м., з них житлова площа 48,6 кв.м, які належали продавцю на підставі договору дарування, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 10 січня 1984 року за реєстровим № 19/84. Відповідно до вимог п. 2 цього договору, продаж частки майна здійснено за 31 600 карбованців. При цьому, у п. 6 вказаного договору зазначено, що нотаріусом, роз`яснено сторонам договору зміст ст. 226 Цивільного кодексу України. 
Натомість, як вже встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, зокрема відповіддю в. о. завідувачки Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Л. від 25 квітня 2025 року № 1000/01-16 (том – 1, а. с. 160-161) та відповіддю Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 11 вересня 2025 року № 1580/01-21 (том – 2, а. с. 106), а відповідачкою не спростовано того, що договір дарування від 10 січня 1984 року за реєстровим № 19/84 щодо 49/100 частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 та договір купівлі-продажу від 09 грудня 1992 року за реєстровим № 4-5671 щодо 49/100 частини вказаного житлового будинку за ОСОБА_2 , згідно алфавітних книг відчуження нерухомого майна за 1984 рік та 1992 рік за зазначеними особами Третьою дніпровською державною нотаріальною конторою не посвідчувалися, а реєстрові № 19/84 та № 4-5671 не присвоювались, оскільки такі взагалі не існують.
Більш того, суд зауважує про те, що посилання в п. 6 договору купівлі-продажу від 09 грудня 1992 року є недоречним, юридично неможливим та свідчить про очевидну фальсифікацію даного документа.
Суд зазначає, що Цивільний кодекс України, на який міститься посилання у п. 6 Договору, був прийнятий Верховною Радою України лише 16 січня 2003 року та набрав чинності з 1 січня 2004 року. На момент нібито укладення Договору (09 грудня 1992 року) цивільні правовідносини в Україні регулювалися Цивільним кодексом УРСР 1963 року.
Більш того, стаття 226 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) визначає правові наслідки вчинення правочину недієздатною фізичною особою. Натомість у ЦК УРСР 1963 року, який був чинним у 1992 році, аналогічні за змістом норми містилися у статті 52. Посилання у тексті документа на конкретну статтю нормативно-правового акта, який з`явився в правовому полі лише через 11 років після дати складання самого документа, є безумовним анахронізмом, що виключає можливість підписання цього Договору у 1992 році.
Вищенаведене у сукупності з інформацією від Державного нотаріального архіву та Третьої дніпровської ДНК про відсутність реєстраційних записів № 19/84 та № 4-5671, а також підтвердженням від КП «ДМБТІ» щодо непідготовленої інформаційної довідки, свідчить про те, що договір купівлі-продажу від 09 грудня 1992 року, на підставі якого здійснено державну реєстрацію права власності на 49/100 частини квартири АДРЕСА_5 за ОСОБА_2 , є завідомо сфальсифікованим, а дії відповідачки – явно недобросовісними.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 не могла набути право власності на 49/100 частини житлового будинку на підставі вказаного договору, а тим більше бути добросовісним його набувачем.
З огляду на викладене, враховуючи те, що документи (зокрема, договір купівлі-продажу від 09 грудня 1992 року, нібито посвідчений державним нотаріусом Третьої ДДНК за реєстровим № 4-5671, та інформаційна довідка КП «ДМБТІ» ДМР від 09 вересня 2024 року № 10694, начебто надана на запит приватного нотаріусу ДМНО Черниш Є.В.), які були надані ОСОБА_2 для здійснення державної реєстрації права власності, уповноваженими на те органами не видавалися та нотаріусами не посвідчувалися, що підтверджується інформацією з Державного нотаріального архіву та Третьої ДНК, та відповідною відповіддю КП «ДМБТІ» ДМР, а їх зміст містить очевидні ознаки фальсифікації (зокрема, посилання у тексті договору від 1992 року на норми Цивільного кодексу України 2003 року, який набрав чинності лише через 11 років після дати складання документа), що свідчить про їхню фіктивність, суд дійшов переконливого висновку про те, що 49/100 частини житлового будинку, що складається з квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1255055912101) вибуло із власності територіальної громади міста поза її волею та у інший спосіб, зокрема на підставі рішення, яке прийняте за відсутності належних правових підстав, з порушенням встановленого чинним законодавством порядку проведення такої реєстрації, тобто на підставі протиправного рішення та завідомо підроблених документів, через що суд доходить висновку, що вказане нерухоме майно за вищенаведених обставин вибуло з володіння позивача незаконно, а відтак право позивача порушене та підлягає судовому захисту, тому суд вважає, що позовні вимоги про витребування на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради з незаконного володіння ОСОБА_2 49/100 частини житлового будинку, що складається з квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1255055912101) підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачки понесені позивачем судові витрати. 
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, - 
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького 75; ЄДРПОУ 26510514) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 ; РНОКПП  НОМЕР_1 ), треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького 75; ЄДРПОУ 40392181), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_8 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Черниш Є.В. (49000, м. Дніпро, вул. Січових стрільців, буд.4, прим. 8), про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння – задовольнити в повному обсязі.
Витребувати від  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради (ЄДРПОУ 26510514) 49/100 частини житлового будинку, що складається з квартири АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1255055912101).
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Дніпровської міської ради витрати по сплаті судового збору в сумі 30 995 (тридцять тисяч дев`ятсот дев`яносто п`ять) гривень.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи.
Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня його отримання учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна