Номер провадження: 22-ц/813/4128/26 
Справа № 947/12052/25
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.
за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Петренко В.С. 18 червня 2025 року у м. Одеса, -

встановила:

У квітні 2025 року представник ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просив поділити спільне майно подружжя – автомобіль марки Hyundai ne/f5e24, 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шляхом стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача вартість 1/2 частки автомобіля у розмірі 420705,00 грн., та стягнути судові витрати.
В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилалась на те, що 07.11.2012 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2024 року у справі №947/10486/24 було розірвано.
Позивачка зазначала, що за час перебування у шлюбі подружжям було придбано та зареєстровано за відповідачем автомобіль Hyundai ne/f5e24 комерційний опис iONIQ 5 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, тип пального електроавтомобіль.
Висновком №17/10 експертного автотоварознавчого дослідження, складеного 17.10.2024 року, було встановлено, що середня ринкова ціна по Україні вказаного вище автомобіля, на момент проведення дослідження, в цінах на час виконання експертизи, становить 841410,00 грн. з врахуванням ПДВ.
При цьому, оскільки спірний автомобіль був придбаний у період шлюбу, то він є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між останніми.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2025 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.
Поділено спільне майно подружжя – автомобіль марки Hyundai ne/f5e24 комерційний опис iONIQ 5 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, тип пального електроавтомобіль.
В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на автомобіль марки Hyundai ne/f5e24 комерційний опис iONIQ 5 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, тип пального електроавтомобіль.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини автомобіля Hyundai ne/f5e24 комерційний опис iONIQ 5 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, тип пального електроавтомобіль, – у розмірі 420705,00 грн.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 4 202,10 грн.
В іншій частині вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі представник Потейчук Ю.М., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на спірний автомобіль, в іншій частині судове рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що, визнавши за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на спірний автомобіль, суд вийшов за межі позовних вимог та визначив спосіб захисту права відповідача, не врахувавши, що саме позивач наділений правом на звернення до суду за захистом свого порушеного права та обов`язком визначення способу захисту.
Крім того, відповідач ОСОБА_2 не вносив на депозитний рахунок суду відповідну суму компенсації.
Сторони про розгляд справи на 10.02.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились. 
Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Як вбачається з матеріалів справи, 07.11.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Виконавчим комітетом Червоногребельської сільської ради Чечельницького району Вінницької області було зареєстровано шлюб, актовий запис №05. ОСОБА_1 було змінено прізвище на « ОСОБА_3 ».
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2024 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивача змінено на « ОСОБА_5 ».
Наявними у матеріалах справи доказами встановлено, що за час перебування у шлюбі подружжям було придбано та зареєстровано за відповідачем автомобіль Hyundai ne/f5e24 комерційний опис iONIQ 5 ідентифікаційний номер KMHKM81DPNU021619, 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, тип пального електроавтомобіль.
З висновку №17/10 експертного автотоварознавчого дослідження, складеного 17.10.2024 року, вбачається, що середня ринкова ціна по Україні вказаного вище автомобіля, на момент проведення дослідження, в цінах на час виконання експертизи, становить 841 410,00 грн. з врахуванням ПДВ.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить ст. 368 ЦК України.
Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України.
Відповідно до ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11).
Згідно ч. 2 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу) або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі № 464/7011/16-ц.
У даному випадку, судовим розглядом встановлено та не спростовується сторонами, що спірне майно - автомобіль марки Hyundai ne/f5e24 комерційний опис iONIQ 5 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, тип пального електроавтомобіль, був придбаний сторонами під час перебування у шлюбі за спільні кошти, тому вказане майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін, відповідно до ст. ст. 370, 372 ЦК України, має право на 1/2 частину від спільного майна, а реєстрація права власності лише за відповідачем порушує законні права та інтереси позивача як співвласника такого майна.
Таким чином, врахувавши, що автомобіль марки Hyundai ne/f5e24 комерційний опис iONIQ 5 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 2021 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, тип пального електроавтомобіль, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартості 1/2 частини спірного автомобіля Hyundai ne/f5e24, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 420705,00 грн., визнавши за відповідачем право особистої приватної власності на цей автомобіль.
Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу, то судом обґрунтовано зазначено, що на підтвердження понесених судових витрат з надання правничої допомоги представником позивача не надано жодного доказу, окрім ордеру серії ВС №1131386 та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. З урахуванням викладеного, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 50000,00 грн. підлягала залишенню без задоволення.
Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги представника Потейчук Ю.М. про те, що, визнавши за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на спірний автомобіль, суд вийшов за межі позовних вимог та визначив спосіб захисту права відповідача, не врахувавши, що саме позивач наділений правом на звернення до суду за захистом свого порушеного права та обов`язком визначення способу захисту.
Колегія суддів звертає увагу апелянта, що у разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (п. 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
У постанові Верховного Суду від 12.10.2022 року у справі № 757/64512/16-ц (провадження № 61-12274св21) зазначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (п. 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).
Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.
Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).
Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19 (п. 6.13), від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц (п. 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 910/3009/18 (п. 63)).
З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).
Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі).
Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ч. 1 ст. 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч. 2 ст. 365 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 зауважувала, що приписи ч. 4 та 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України, з урахуванням принципу розумності (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі ст. 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.
При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.
Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 615/1364/16-ц (провадження № 61-6575св19), від 17.08.2022 року у справі № 522/8676/20 (провадження № 61-1714св22), від 17.01.2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).
Крім того, у п. 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
У постанові від 25.05.2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами ст. ст. 60, 61, 70, 71 СК України, слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди.
Враховуючи вищевикладене, а також те, що автомобіль є неподільною річчю, колегія суддів у повному обсязі погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що спірний автомобіль має бути залишений у користуванні відповідача ОСОБА_2 , а на користь позивача має бути стягнута компенсація у вигляді частини дійсної вартості автомобілю, і саме такий варіант поділу майна подружжя є найбільш ефективним способом вирішити спір, що виник між сторонами, про поділ спільної сумісної власності подружжя.
Щодо доводів апеляційної скарги представника Потейчук Ю.М. про те, що відповідач ОСОБА_2 не вносив на депозитний рахунок суду відповідну суму компенсації, то колегія суддів приймає до уваги, що позивачка не претендувала на те, щоб залишити автомобіль собі, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона, навпаки, дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. Відтак, вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду.
У постанові Верховного Суду від 24.03.2021 року у справі № 501/2211/18 (провадження № 61-19084св20) сформульовано правовий висновок про те, що у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27.09.2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.06.2025 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня 2025 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 10 березня 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе