П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 320/31719/24 
Головуючий у 1-й інстанції: Гурін Дмитро Миколайович 
Суддя-доповідач: Мацький Є.М. 
16 лютого 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Мацького Є.М. 
суддів: Залімського І. Г.  Сушка О.О. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київського окружного адміністративного суду про визнання протиправними дій, рішень та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. ОСОБА_1 вернувся до суду з позовом до Київського окружного адміністративного суду, в якому просив:

- визнати протиправними (незаконними) та самоуправними (що вчинені всупереч норм Законів) рішення, бездіяльність та дії Київського окружного адміністративного суду, його уповноважених осіб, що полягають у не здійсненні розгляду скарги ОСОБА_1 від 14.12.2023 відповідно до вимог ст.ст.18, 19 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР; у не забезпеченні дотримання прав позивача (скаржника) внормованих спеціальним Законом №393/96-ВР; у мовчазній відмові у реалізації позивачем його громадянських прав внормованих статтею 40 Конституції України; у завданні позивачу моральної шкоди;

- зобов`язати Київський окружний адміністративний суд, його повноважених осіб, розглянути скаргу ОСОБА_1 від 14.12.2023 відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян» Законом №393/96-ВР; відновити порушенні права позивача, що внормовані ст.40 Конституції України, ст.ст.18, 19 Закону №393/96-ВР.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

2. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

3. Апелянт ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. 

4. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції помилково прийняв аргументи відповідача про «надмірне навантаження» та «помилку канцелярії». Так, його скаргу від 14.12.2023 року було зареєстровано в КОАС 18.12.2023 року, проте відповідь надана лише 04.07.2024 року, тобто з порушенням встановленого ст. 20 Закону № 393/96-ВР строку на понад 5 місяців - це свідчить про недбалість, а не про об`єктивні перешкоди, які перебували поза межами контролю відповідача. 

5. Крім того, апелянт зазначає, що відповідачем було створено обставини, які позбавили його права на доступ до правосуддя у справі № 826/12383/18. На переконання позивача, його моральна шкода полягає у тривалому стані невизначеності та приниженні гідності через ігнорування законних вимог органом, який сам має уособлювати закон.

ІІ. ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

6. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві №826/12383/18.

7. 26.02.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва було ухвалено рішення у справі, яке Головним управлінням Національної поліції у м. Києві (боржник) тривалий час не виконується, у зв`язку з чим встановлено контроль за його виконанням.

8. 07.07.2023 Київський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про надання нового строку на виконання рішення боржником.

9. Позивачу стало відомо, що у серпні 2023 року через систему "Електронний суд" Головним управлінням Національної поліції у м. Києві направлено до Київського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення у справі №826/12383/18.

10. Однак, позивач стверджує, що про подання звіту свідчила лише електронна картка, що була створена у системі "Електронний суд", сам звіт та додатки до нього відсутні, що на думку позивача, позбавило його доступу до доказів у справі та його процесуальних прав. На неодноразові звернення позивача про надання доступу до документів звіту боржника в електронній письмовій формі через систему "Електронний суд" Київський окружний адміністративний суд не реагував.

11. 06.12.2023 Київський окружний адміністративний суд розглянув звіт, поданий Головним управлінням Національної поліції у м. Києві у письмовому провадженні, про що постановив відповідну ухвалу, проте, позивач вказує, що він, як сторона у справі та стягувач, не отримав доступу до інформації, що міститься у звіті та доданих до нього документів, чим було порушено його законні права.

12. Позивач вказує, що 14.12.2023 ним подано скаргу на ім`я голови Київського окружного адміністративного суду в порядку Закону України "Про звернення громадян" щодо протиправної бездіяльності уповноважених посадових/службових осіб судових органів щодо інформації у справі №826/12383/18 та про порушення права на інформацію, однак станом на дату звернення з цим позовом, позивач стверджує, що ним не отримано будь-якої відповіді від уповноважених осіб Київського окружного адміністративного суду у відповідь на його скаргу (а.с.4-5).

13. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

14. Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

15. Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

16. Окрім цього, статтею 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

17. Згідно з частиною 1 статті 5 Закону України від 02.10.1992 №2657-XII "Про інформацію" (далі - Закон №2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

18. Відповідно до частин 1-2 статті 7 Закону №2657-XII право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

19. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

20. Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, регулює Закон України від 02.10.1996 №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон №393/96-ВР), який забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

21. Відповідно до частини 1 статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

22. Згідно з частиною 1 статті 2 Закону №393/96-ВР законодавство України про звернення громадян включає цей Закон та інші акти законодавства, що видаються відповідно до Конституції України та цього Закону.

23. Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:

- порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);

- створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;

- незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

24. Сфера застосування цього Закону визначена статтею 12 Закону №393/96-ВР згідно якої дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільним процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про судоустрій і статус суддів", "Про доступ до судових рішень", "Про запобігання корупції", "Про виконавче провадження", "Про адміністративну процедуру".

25. Якщо вирішення питань, порушених у заявах (клопотаннях) і скаргах громадян, належить до предмета регулювання Закону України "Про адміністративну процедуру", вони розглядаються в порядку, встановленому зазначеним Законом України.

26. Розгляд скарг громадян регламентовано статтею 16 Закону №393/96-ВР. Так, скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, медіа, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

27. Права громадянина при розгляді заяви чи скарги визначені статтею 18 Закону №393/96-ВР. Так, громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, медіа, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

28. Обов`язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, медіа, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, визначені статтею 19 Закону №393/96-ВР. Так, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

29. У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

30. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої апеляційної скарги, Апеляційний Суд виходить з наступного.

31. Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що кожен з громадян має гарантоване право звернутись до уповноваженого органу із проханням сприяти реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів в порядку, визначеному Законом №393/95-ВР, а орган, до якого він звернувся зобов`язаний об`єктивно, всебічно і вчасно перевірити доводи звернення, невідкладно вжити заходів щодо відновлення порушених прав, виявити та усунути причини та умови, які сприяли порушенням, надати мотивовану відповідь у строки встановленні статтею 20 Закону №393/96-ВР та повідомити особу про наслідки розгляду.

32. Спірні правовідносини в межах даної адміністративної справи полягають у тому, що за доводами позивача звернувшись до відповідача у відповідності до положень Закону №393/96-ВР із скаргою від 14.12.2023, останнім були порушені його права на одержання відповіді по суті поданого звернення у встановлений законом строк.

33. Відповідно до частини 1 статті 20 Закону №393/96-ВР звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

34. Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 15 квітня 2021 року у справі № 9901/104/20, від 1 вересня 2022 року у справі № 990/46/22, від 31 серпня 2023 року у справі № 990/75/23 та від 14 березня 2024 року у справі № 240/25193/23 неодноразово наголошувала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Тобто бездіяльність суб`єкта владних повноважень є такою, що порушує права та інтереси особи в тому разі, якщо такий суб`єкт повинен був вчинити, але не вчинив певних дій на реалізацію покладеної на нього компетенції.

35. Як зазначив Верховний Суд, зокрема у постанові від 13 грудня 2019 року у справі №826/7889/16, для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.

36. Самі по собі строки, встановлені правовою нормою для прийняття зобов`язаним суб`єктом рішення (вчинення певної дії/дій), поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, сукупністю фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набуває (може набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

37. Аналогічний підхід висловлений Верховним Судом України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № П/800/490/15 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № П/9901/137/18, від 27 лютого 2020 року у справі № 800/304/17 та від 30 травня 2024 року у справі № 9901/506/21.

39. Як встановлено судом апеляційної інстанції та не заперечується сторонами, скаргу позивача від 14.12.2023 року було зареєстровано відповідачем 18.12.2023 року. 

40. За результатами розгляду зазначеної скарги заявнику було надано відповідь від 04.07.2024 за вих. №02-48/7416/24. 

41. Тобто, матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного надання відповіді по суті скарги позивача відповідно до Закону України «Про звернення громадян». 

42. З наданих відповідачем пояснень встановлено, що у зв`язку з надходженням листа Представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Київським окружним адміністративним судом виявлено, що скарга ОСОБА_1 від 14.12.2023 надійшла на розгляд Київського окружного адміністративного суду та була зареєстрована в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» 18.12.2023 за вх. №К-549. Проте, ні голові суду, ні керівнику апарату працівниками Відділу документального забезпечення і контролю (канцелярія) зазначену скаргу на резолюцію для подальшого її розгляду було не передано.

43. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55 Конституції України та статті 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

44. Відповідно до вимог статті 55 Конституції України з урахуванням положень статей 20, 24 Закону України «Про звернення громадян», у разі встановлення порушень, до повноважень суду відноситься визнання дії або бездіяльності протиправними. Пропуск строку надання відповіді на звернення, безпосередньо порушує права позивача.

45. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у рішенні від 18 грудня 2018 № 800/201/17.

46. Отже, відповідач в ході судового розгляду спору не довів наявність об`єктивних непереборних обставин, які перешкоджали б своєчасному надані відповіді на скаргу позивача, чим допустив протиправну бездіяльність, обумовлену затримкою розгляду, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

47. Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача розглянути скаргу, колегія суддів зазначає, що на момент вирішення спору скаргу позивача розглянуто, листом від 04.07.2024 вих. №02-48/7416/24 повідомлено позивача про результати розгляду, тому підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.

48. Вирішуючи заявлену позивачем вимогу про стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

49. Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

50. Відповідно до статті 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

51. Згідно зі статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

52. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

53. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

54. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

55. Разом з тим, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

56. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

57. Аналогічну позицію підтримав Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року по справі № 815/7401/16.

58. За висновками Верховного Суду, які були сформульовані у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

59. Таким чином для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди необхідно встановити: наявність шкоди, протиправність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача. Кожна із цих складових є обов`язковою умовою для відшкодування завданої шкоди. При цьому, враховуючи специфіку адміністративних правовідносин, відповідно до 1173 ЦК вина органу державної влади як обов`язкова підстава відповідальності виключається.

60. Суд звертає увагу, що з огляду на предмет спору у даній справі, обставинами, які можуть свідчити про заподіяння позивачу моральної шкоди у даному спорі може бути протиправна бездіяльність відповідача при розгляді звернення, та настання відповідних негативних конкретно виражених наслідків в межах спірних правовідносин.

61. Натомість, позивачем таких обставин не підтверджено, а судом з матеріалів справи не встановлено, оскільки позивач не надав жодного доказу спричинених йому моральних страждань.

62. Таким чином, сукупність всіх передумов, з якими закон пов`язує можливість відшкодування моральної шкоди, у даному випадку відсутня, а тому колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.

63. Щодо доводів апелянта про позбавлення відповідачем його права на доступ до правосуддя у справі № 826/12383/18. 

64. Так, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року визнано поданий Головним управлінням Національної поліції у м. Києві звіт таким, що підтверджує виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року у адміністративній справі №826/12383/18.

65. Не погоджуючись з ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким накласти штраф в порядку ч. 2,3 ст. 382 КАС України на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за невиконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року у справі №826/12383/18.

66. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, а саме, залишено поза увагою, що відповідачем не вжито усіх можливих заходів для виконання судового рішення:

- не розглянута скарга ОСОБА_1 від 22.07.2017 відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян» та Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2004 №1177;

- не надано ОСОБА_1 можливість взяти участь у перевірці викладених ним фактів у скарзі від 22.07.2017;

- не надано ОСОБА_1 відповідь за результатами розгляду його скарги від 22.07.2017.

67. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2023 року про прийняття звіту про виконання судового рішення залишено без змін.

68. 25 липня 2024 року на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2024 року у справі №826/12383/18.

69. Відтак, колегія суддів зазначає, що позивач не був позбавлений можливості оскаржити в апеляційному порядку ухвалу про прийняття звіту, зазначивши підставою оскарження відсутність доступу до звіту. 

70. Враховуючи вище зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що ефективним способом відновлення порушених прав позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо своєчасного реагування на скаргу від 14.12.2023. 

71. З врахуванням наведених обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та прийняття в цій частині постанови про часткове задоволення позовних вимог.

V. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ.

72. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

73. У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

74. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

75. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльності Київського окружного адміністративного суду, яка виразилась у порушенні строку розгляду скарги ОСОБА_1 від 14.12.2023. 
У задоволені решти позовних вимог відмовити.  

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Мацький Є.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Залімський І. Г.    Сушко О.О.