справа № 462/769/26 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року Залізничний районний суд м. Львова у складі: 

головуючого судді: ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,
прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченого: ОСОБА_4 ,
потерпілого: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12025141390001220, відомості про яке внесено 07.12.2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань про обвинувачення 

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», місце якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 та який фактично проживає на АДРЕСА_2 , раніше не судимого згідно ст. 89 КК України

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України військової частини НОМЕР_1 , діючи із злочинною самопевністю, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, або легковажно розраховуючи на їх відвернення, допустив порушення вимог розділу 1, п. 1.5., розділу 2, п. 2.1, 2.3(а, 6, д), розділу 2, п. 2.9(a), розділу 2, п.2.10 (а), технічними вимогами розділу 34 ПДР (1.36 додатку 2), розділу 13, п.13.1, розділу 13, п.13.3Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, які виразилися в тому, що 07.12.2025 року близько 17 години 29 хвилин, керуючи автомобілем марки «MAZDA 6», реєстраційний номер НОМЕР_2 та рухаючись ним по вул. Повітряна, поруч із будівлею, що за адресою: м. Львів, вул. Повітряна, 6 здійснив технічне ДТП, а саме зіткнення із автомобілем марки «PEUGEOT 4007», реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого покинув місце пригоди та поїхав з місця ДТП, де в подальшому, близько 17 години 40 хвилин, рухаючись по вул. Левандівська у м. Львові, поблизу будинку №16А в напрямку до вул. Сяйво у м. Львові під час керування технічно справним транспортним засобом, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (1,50 проміле), своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, не був уважний до дорожньої обстановки, без причин технічного характеру здійснив виїзд на велосипедну доріжку, по якій в цей час в попутному напрямку рухався велосипед марки «AZIMUT» під керуванням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як наслідок допустив попутне зіткнення із останнім, після цього поїхав з місця дорожньо-транспортної пригоди, від`їхавши на відстань 142 метри, зупинив керований ним автомобіль на узбіччі та покинув його.
Потерпілий ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження: забійну рану в правій скроменевій ділянці, локальний епідуральний крововилив в правій скроневій ділянці, забій головного мозку, закритий перелом акроміального кінця правої ключиці, забій грудної клітки, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Порушення вказаних пунктів Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_4 знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із скоєнням дорожньо-транспортної пригоди та наслідками дорожньо-транспортної пригоди, що настали – отримання середньої тяжкості тілесних ушкоджень кермувальником велосипеда ОСОБА_5 .
Будучи допитаним в судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, дав покази, підтвердив вищевикладені обставини його скоєння, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, шкодує про вчинене. Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення даних злочинів, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.
Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого. Суд, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, а саме - у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
При ухваленні вироку відносно обвинуваченого суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.
Так, у рішеннях «Рінгвольд проти Норвегії» від 11 лютого 2003 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Абу Зубайда проти Литви» від 31.05.2018 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено, натомість обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.
Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність, раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, не являється особою з інвалідністю, військовозобов`язаний, одружений, має на утриманні малолітнього сина – ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , спосіб життя (офіційно не працює), позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання та позицію потерпілого, яких просив не позбавляти волі обвинуваченого, оскільки примирився з ним і у нього відсутні претензії до останнього; відношення обвинуваченого до вчиненого, а саме наявність у нього розуміння неприйнятності вчинених ним дій у цивілізованому суспільстві; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у мінімальних межах ч.1 ст. 286-1 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами.
Так, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, що входить до Розділу XI «Кримінальні правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту».
Основним безпосереднім об`єктом вказаного кримінального правопорушення є суспільні відносини, які забезпечують безпеку руху й експлуатацію транспортного засобу, а додатковим обов`язковим об`єктом - відносини життя та здоров`я особи.
Згідно усталеної судової практики, на забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають складні зв`язки між принципами публічності і диспозитивності. Як зазначено в цьому рішенні, суд надає особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок, і вважає, що для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія «інтерес».
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху», прийнятим Верховною Радою України 16 лютого 2021 року, з метою більш жорсткого дотримання учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху, Кримінальний кодекс України доповнено ст. 286-1, санкція якої передбачає більш суворе покарання, ніж санкція ст. 286 КК України.
Також, цим же законом внесені зміни до ст. 45-48, 75 КК України щодо прямої заборони на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям, примиренням винного з потерпілим, з передачею особи на поруки, у зв`язку із зміною обстановки, а також звільнення від відбування покарання з випробуванням при засудженні за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Таким чином, законодавцем виокремлено в окремий склад кримінального правопорушення порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з його підвищеною суспільною небезпечністю порівняно з кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 286 КК України.
Враховуючи викладене, підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень) як ним самим так і іншими особами. 
Дане остаточне покарання (позбавлення волі), на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України зарахування строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Обвинувачений ОСОБА_4 був затриманий в порядку ст. 208 КПК України 07.12.2025 року, а 09.12.2025 року відносно нього обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту. 
Таким чином, попереднє ув`язнення ОСОБА_4 з 07.12.2025р. по 09.12.2025р., що становить 2 дні зараховується у строк відбуття покарання з розрахунку 2 дні попереднього ув`язнення становить 2 дні позбавлення волі.
Цілодобовий домашній арешт, відбутий обвинуваченим з 10.12.2025 року по день ухвалення вироку 19.02.2026 року, що становить 71 день, зараховується у строк відбуття покарання з розрахунку 3 дні цілодобового арешту дорівнює 1 дню позбавлення волі (71/3, в бік пом`якшення) – 23 дні та загалом становить 25 днів позбавлення волі.
Питання доцільності обрання запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора.
Проте, до обвинуваченого застосований на стадії досудового розслідування запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, який в подальшому був продовжений ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 05.02.2026 року (справа №462/9801/25) на два місці, тобто до 05.04.2026 року.
Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.
Згідно вимог ст. 118 КПК України до процесуальних витрат належать витрати, пов`язані із залученням експерта. Відповідно до ч.2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою. Із матеріалів справи вбачається, що документально підтверджені витрати на проведення експертизи по справі становлять15599 гривень 50 копійок.
На підставі ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Відтак, питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України, при цьому, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. 
В межах кримінального провадження було вжито заходи забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арештів з метою забезпечення збереження речових доказів, однак, такий вид заходу кримінального провадження як арешт на речові докази слід скасувати, оскільки розгляд провадження завершено і вирішити долю вказаних речових доказів, які підлягають поверненню власникам майна.
Керуючись ст. 50, 65-67, 286-1 КК України, ст. 100, 118, 174, 368, 373, 374, 376, 392-395 КПК України, суд
у х в а л и в:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на один рік з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки.
Зарахувати ОСОБА_4 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 07.12.2025 року по 09.12.2025 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі та з 10.12.2025 року по день ухвалення вироку 19.02.2026 року з розрахунку 3 дні цілодобового домашнього арешту дорівнює 1 дню позбавлення волі, тобто 23 дні, що загалом становить 25 днів позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з дня його затримання уповноваженим органом на виконання вироку суду, який набрав законної сили.
Стягнути із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в дохід держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз у розмірі 15599 гривень 50 копійок.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 15.12.2025 року на транспортний засіб марки «MAZDA 6», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який вилучено та доставлено до майданчика тимчасового утримання за адресою: м. Львів, вул. Авіаційна, 7, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування майном - скасувати.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 15.12.2025 року на велосипед AZIMUT», що належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який вилучено та доставлено до майданчика тимчасового утримання за адресою: м. Львів, вул. Авіаційна, 7, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування майном - скасувати.
Речові докази у кримінальному провадженні:
- транспортний засіб марки «MAZDA 6», реєстраційний номер НОМЕР_2 - повернути власнику ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;
- велосипед AZIMUT» - повернути власнику ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ;
- змиви із ручки перемикання передач, керма, ручки ручного гальма, внутрішньої ручки дверей водія, бокової панелі на пластику дверей водія, один недопалок, мікрооб`єкти із сидіння водія автомобіля «MAZDA 6», реєстраційний номер НОМЕР_2 – знищити;
- осипи уламків лакофарбового покриття – знищити, при цьому скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 15.12.2025 року.
Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками процесу до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.
Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий суддя: ОСОБА_1