справа № 754/17670/24
головуючий у суді І інстанції Бабко В.В.
провадження № 22-ц/824/1371/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

18 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І.,
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф., 
за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», третя особа: Акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити певні дії, -
в с т а н о в и в :
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з указаним позовом, у якому просив суд: зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» видалити всю інформацію з кредитної історії ОСОБА_1 та будь-яку іншу наявну інформацію про ОСОБА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що у жовтні 2024 року, при використанні онлайн-послуг на веб-порталі Українського бюро кредитних історій, він випадково дізнався про наявність сумнівних негативних відомостей щодо своєї кредитної історії. При он-лайн спілкуванні з оператором Українського бюро кредитних історій, йому було повідомлено, що у нього нібито наявна заборгованість перед ПАТ «ПриватБанк» за кредитним договором, укладеним ще у 2011 році. 
Позивач стверджує, що ним ніколи не укладалось жодних кредитних правочинів з ПАТ «ПриватБанк», та ним не отримувались кредити у вказаній банківській установі, та ніколи не надавалось вказаній банківській установі згоди (дозволу) на використання відомостей про свою кредитну історію та (або) її розповсюдження та передачу до бюро кредитних історій.
Вказує, що він не укладав кредитних правочинів з ПАТ «ПриватБанк» та не отримував кредитних коштів.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладений договір про надання банківських послуг, що підтверджується копією анкети-заяви. Доказів спростовуючих укладання указаного кредитного договору або визнання його недійсним позивачем не надано. Також не надано доказів, які б підтвердили настання підстав передбачених частиною 1 статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» для вилучення інформації, що складає кредитну історію.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом при винесенні оскаржуваного рішення було безпідставно враховано відзив відповідача, який було подано з порушення встановленого процесуального строку для подання відзиву.
Відповідачем свій відзив на позовну заяву було подано лише 30 січня 2025 року, тобто через 20 днів після спливу граничного строку для подання цього відзиву без будь-якого обґрунтування поважності причин такого строку. 
Вказує, що суд безпідставно взяв до уваги і лист третьої особи у справі, який з порушенням встановленого строку надання витребуваних доказів було надано суду лише з грубим порушенням строку, встановленого ухвалою суду про відкриття провадження по справі від 05 лютого 2025 року, відповідно до якої третій особі було встановлено строк у 10 днів з моменту отримання ухвали для їх подання. 
Суд не надав оцінку тій обставині, що відповідачем так і не було надано жодних доказів законності перебування у нього інформації про позивача, а саме: ані доказів існування кредитного правочину (якого ніколи не існувало), ані доказів надання позивачем письмової згоди на збір та використання інформації про нього відповідачем (яка ніколи позивачем не надавалась).
Суд також безпідставно взяв до уваги незасвідчену ксерокопію якоїсь анкети невідомого походження, нібито заповненої позивачем, як на підтвердження наявності якогось кредитного договору між позивачем і третьою особою. 
Суд дійшов безпідставного висновку про те, що фактом підписання зазначеної анкети невідомого походження, яка є неналежним доказом і ніколи не підписувалась позивачем, позивач нібито погодився з певними банківськими умовами, нібито станом на 2011 рік розміщеними десь в мережі «Інтернет», зокрема позивач цим самим нібито надав згоду на передачу відповідних даних до бюро кредитних історій. 
Вказує, що навіть наявність зазначеної анкети невідомого походження навіть за умови справжності підпису позивача на ній (що категорично заперечується) жодним чином не означала б висловлення згоди позивача на будь-які інші умови, зокрема розміщені десь в мережі Інтернет колись ще у 2011 році.
Зазначає, що у наданій суду незасвідченій ксерокопії анкети невідомого походження, датованій 2010 роком, не міститься жодних відомостей ані про бажання позивача оформити будь-які рахунки або картки (йдеться лише про проходження якоїсь ідентифікації, сторінка 2 анкети невідомого походження ), ані про отримання позивачем будь-яких карток, рахунків тощо (сторінка 2 анкети невідомого походження). Жодної згоди на використання своїх персональних даних кредитної історії та передачу їх відповідачу вказана анкета не містить.

Від представника ТОВ «Українське бюро кредитних історій» -Наконечної А.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Відзив обґрунтовано тим, що 13 травня 2010 між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладений договір про надання банківських послуг. Позивачем не надано доказів, які б підтверджували виконання зобов`язань за кредитними договорами, зазначеними в позовній заяві, в тому числі доказів, які підтверджують виконання рішень судів про стягнення з позивача заборгованості, на які посилається позивач.

Від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Яндульського Д.В. надійшли письмові пояснення, у яких він посилається на те, що судом обґрунтовано встановлено, що позивачем не надано до суду будь-яких доказів, які б підтвердили настання підстав передбачених частиною 1 статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» для вилучення інформації, що складає кредитну історію.
Від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відмову у поновленні пропущеного третьою особою строку для подання відзиву на апеляційну скаргу у зв`язку з порушенням троку на його подання.
Апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення указаного клопотання, оскільки цивільним процесуальними законодавством не встановлено строків для подання сторонами письмових пояснень у справі.

ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.
Представник ТОВ «Українське бюро кредитних історій» - Наконечна А.В. у судовому засіданні просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначені Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» (надалі - Закон № 2704-IV).

Відповідно до статті 3 Закону № 2704-IV кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону; користувач Бюро (далі - користувач) -юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію; суб`єкт кредитної історії - будь-яка юридична або фізична особа, яка звернулася до користувача з метою укладення кредитного правочину або вже уклала кредитний правочин та щодо якої формується кредитна історія.
У частині 1 статті 5 Закону № 2704-IV зазначено, що джерелами формування кредитних історій, зокрема, є відомості, що надаються користувачем до бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.
Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону № 2704-IV, інформація для формування кредитної історії надається користувачем до бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації щодо нього надає до бюро інформацію про себе, що ідентифікує його як користувача; про суб`єкта кредитної історії, яка визначена пунктами 1, 2 частини першої статті 7 цього Закону.

Статтею 10 Закону № 2704-IV передбачений порядок зберігання та вилучення інформації, що складає кредитну історію. Згідно з частиною першою цієї статті бюро вилучає з кредитної історії: 
1) інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, Договору або визнання їх недійсними; 
2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього; 
3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд: зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» видалити всю інформацію з кредитної історії ОСОБА_1 та будь-яку іншу наявну інформацію про ОСОБА_1 . 
На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на дві підстави для вилучення інформації з кредитної історії: він не укладав кредитних правочинів з ПАТ «ПриватБанк» та не отримував кредитних коштів; він не надавав ПАТ «ПриватБанк» згоду (дозвіл) на використання відомостей про свою кредитну історію та (або) її розповсюдження та передачу до бюро кредитних історій. 
Ухвалюючи судове рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.
Так приписами частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням позивача  ОСОБА_1 судом першої інстанції ухвалою від 05 лютого 2025 року: 
витребувано у ТОВ «Українське бюро кредитних історій» інформацію щодо повного тексту, змісту даних кредитної історії ОСОБА_1 , розміщеної за даними ПАТ «ПриватБанк», та сформованої ТОВ «Українське бюро кредитних історій». Витребувано інформацію про наявність/відсутність письмової згоди ОСОБА_1 на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро кредитних історій інформації про нього, з наданням копії такої згоди;
витребувано у АТ «Комерційний Банк «ПриватБанк» інформацію щодо повного тексту, змісту даних кредитної історії ОСОБА_1 , розміщеної за даними ПАТ «ПриватБанк», та сформованої ТОВ «Українське бюро кредитних історій». Та витребувано інформацію про наявність/відсутність письмової згоди ОСОБА_1 на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро кредитних історій інформації про нього, з наданням копії такої згоди.

На виконання ухвали суду першої інстанції ТОВ «Українське бюро кредитних історій» надало відомості по кредитному звіту Українського бюро кредитних історій, відповідно до яких: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має фінансове зобов`язання.
Інформація за договором (26259890000322), тип кредиту: кредитна картка; дата видачі кредиту 12 травня 2011 року, сума кредиту 0,00. Поточна заборгованість 16302,54; Поточна прострочена заборгованість 12325,22; Валюта: UAN. Термін кредиту до 12.05.2025; джерело BNK1, кредит закритий? Відкритий; Дата оновлення 09.02.2025; Вид забезпечення NA, вартість забезпечення в базовій валюті NA. Донор інформації ПриватБанк.
На виконання ухвали суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» надало інформацію, відповідно до якої: між ОСОБА_1 та банком укладений договір № SAMDN50000044780259 від 12 травня 2011 року про надання банківських послуг. Договір складається з анкети-заяви, Пам`ятки клієнта, Умов розміщених на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms/у мережі Інтернет. Належним чином заповнена заява була підписана клієнтом і таким чином клієнт виразив свою згоду, що заява разом з Умовами та Правилами складає укладений договір про надання банківських послуг. Також зазначено, що відповідно до пункту 1.1.6.8.3.7.3. Умов передбачено, що клієнт згідно з Закону України «Про захист персональних даних» з метою формування його кредитної історії дає згоду на збір, зберігання, використання та поширення інформації про себе в ТОВ «Українське бюро кредитних історій», а також на передачу/отримання банком/іншими суб`єктами господарювання, з якими клієнт уклав кредитні угоди в/від бюро такої інформації. 
Крім того, АТ КБ «ПриватБанк» повідомляє, що заборгованість за договором № SAMDN50000044780259 від 12 травня 2011 року становить 16 302 грн 54 коп.

Отже, згідно до наданої на запит суду за клопотанням позивача інформації: між позивачем та ПАТ «ПриватБанк» укладений договір про надання банківських послуг шляхом приєднання до Умов та Правил розміщених на офіційному сайті https://privatbank.ua/terms/у мережі Інтернет відповідно до статті 634 ЦК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не надано жодних доказів законності перебування у нього інформації про позивача (доказів існування кредитного правочину, доказів надання позивачем письмової згоди на збір та використання інформації про нього відповідачем) повністю спростовуються наданою за клопотанням позивача інформацією від ТОВ «Українське бюро кредитних історій» та АТ КБ «ПриватБанк».
У разі, якщо надана інформація була не повною або не точною, позивач не був позбавлений права заявити клопотання на витребування належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не заявлено інших клопотань, крім клопотання про витребування інформації від відповідача та третьої особи, а суд позбавлений можливості самостійно збирати докази у справі.

Апеляційний суд враховує, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. 
Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (постанова ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 2383/2010 (провадження № 14-308цс18)). 
Як правильно зазначено судом першої інстанції, позивачем не надано доказів визнання недійсним договору № SAMDN50000044780259 від 12 травня 2011 року про надання банківських послуг, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк», за умовами якого позивач надав згоду на збір, зберігання, використання та поширення інформації про себе в ТОВ «Українське бюро кредитних історій», а також на передачу/отримання банком/іншими суб`єктами господарювання, з якими клієнт уклав кредитні угоди в/від бюро такої інформації. 
Заперечуючи в апеляційній скарзі факт підписання указаної анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, ОСОБА_1 не надано доказів на спростування презумпції правомірності правочину, передбаченої статтею 204 ЦК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано до суду будь-яких доказів, які б підтвердили наявність підстав, передбачених частиною 1 статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» для вилучення інформації, що складає кредитну історію.
Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про ненадання доказів про отримання позивачем будь-яких карток, рахунків тощо, оскільки відповідно до статті 10 Закону № 2704-IV підставою для вилучення інформації з кредитної історії є відсутність кредитного правочину або визнання його недійсними, а не його виконання чи не виконання.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно прийнято відзив на позовну заяву та письмові пояснення третьої особи, які подані з порушенням процесуального строку, самі по собі не є достатньою підставою для скасування правильного за своєю суттю рішення суду, оскільки підставою для відмови у задоволенні позову є витребувані за клопотанням позивача докази, що підтверджують укладення ним кредитного договору та надання згоди на збір та використання інформації про нього відповідачем.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 травня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Дата складення повного судового рішення 24 березня 2026 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська