ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

13 березня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/6948/25
Головуючий у першій інстанції – Деркач О. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/608/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарем: Зіньковець О.О., 
позивач: ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , 
відповідач: Комунальне некомерційне підприємство «Чернігівська обласна дитяча лікарня» Чернігівської обласної ради, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна дитяча лікарня» Чернігівської обласної ради на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_2 , до Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна дитяча лікарня» Чернігівської обласної ради про відшкодування майнової та моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я.

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 у власних інтересах та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася з позовом до КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» Чернігівської обласної ради, в якому просила стягнути з відповідача на її користь та на користь дитини по 50 000 грн заподіяної моральної шкоди та на користь позивачки 2 383,78 грн у відшкодування майнової шкоди.
Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 її дочку ОСОБА_5 , 2020 року народження направлено на стаціонарне лікування до хірургічного відділення КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» з діагнозом «Паратонзилярний абсцес горла». Цього ж дня лор-хірургом ОСОБА_3 спочатку було призначено медикаментозне лікування, а згодом – операцію по видаленню аденоїдів та підрізанню мигдалин. Операцію цим лікарем проведено зранку 16 липня 2024 року, після якої стан дочки погіршився – постійно трималась підвищена температура, дитина взагалі не дихала носом. Позивачка повідомляла ОСОБА_3 про незадовільний стан дитини під час чергових оглядів 17 та 18 липня 2024 року, проте лікар пояснював це післяопераційною нормою. Незважаючи на незадовільний стан дочки, мати та дитину виписали з лікарні 18 липня 2024 року з повним одужанням. Повторний огляд ОСОБА_3 призначено на 25 липня 2024 року. Після виписки стан дитини не покращився, трималась підвищена температура, дитина постійно лежала та плакала, нічого не хотіла їсти та пити, ніс не дихав.
Позивачка указувала, що в телефонному режимі 21 липня 2024 року повідомила лікаря про погіршення стану дитини, проте він лише порекомендував придбати мазь для носу. 24 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до приватної клініки «ЛОР+», у якій під час огляду та обстеження лор-лікарем ОСОБА_6 у горлі дитини було виявлено марлевий тампон, після його видалення дочка почала самостійно дихати носом. Фактично малолітня дитина зі стороннім предметом у носоглотці проходила 9 днів, у зв`язку з чим у неї констатовано ускладнення роботи серця. 
За фактом лікарської недбалості 25 липня 2024 року були внесені відомості до ЄРДР за № 12024270340002364 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України, яке постановою від 08 квітня 2025 року закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення. Проте проведеною в рамках кримінального провадження експертизою встановлено, що застосування до ОСОБА_2 оперативного лікування було не обґрунтованим, оскільки стан дитини не потребував його застосування. Експерти указали, що наявність чужорідного тіла призводить до розвитку інфекційних захворювань, хронічних запалень, больових синдромів і порушення регенеративних процесів, що може призвести до септичного стану та смерті пацієнта. Відповідно до Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ № 6 від 17 січня 1995 року «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України», проведення хірургічного лікування ОСОБА_2 , яке станом на 16 липня 2024 року не було показаним, відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Отже, надання неналежної медичної допомоги та порушення стандартів надання медичної допомоги є протиправною поведінкою медичних працівників.
ОСОБА_1 наголошувала на тому, що через оперативне втручання, яке не було показане дочці за станом її здоров`я, та під час якого залишено сторонній предмет, який перебував у носоглотці дитини більше тижня, некваліфікованими діями лікаря ОСОБА_3 та медичного персоналу дитині завдано фізичних і моральних страждань. Заподіяну моральну шкоду малолітній дитині оцінила у розмірі 50 000 грн. Зазначила, що їй, як матері дитини, також заподіяно моральну шкода у розмірі 50 000 грн, яка виявилась у душевних переживаннях, відчутті тривоги за здоров`я та життя своєї дитини, позивачка перебувала у відчаї та пригніченому стані через безпорадність щодо надання допомоги дитині. Вартість понесених витрат на лікування ОСОБА_5 та проведення їй медичних досліджень становить 2 383,78 грн, які також слід стягнути з медичної установи.
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 17 жовтня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача лікаря-отоларинголога дитячого відділення планової та екстреної хірургії КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» ОСОБА_3 (а.с. 61-62). 
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково. Стягнуто з КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 50 000 грн у відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_1 700 грн майнової шкоди та 10 000 грн моральної шкоди та на користь держави 1 809,11 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня», вважаючи рішення суду недостатньо обґрунтованим в частині визначення розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, та, посилаючись на неповноту дослідження фактичних обставин справи, просить його скасувати та ухвалити нове, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 , 2020 року народження моральну шкоду у розмірі 10 000 грн та на користь позивачки 700 грн у відшкодування майнової шкоди, а у задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
За доводами апеляційної скарги КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» визнає факт залишення тампону в носоглотці дитини внаслідок оперативного втручання та вважає це технічною помилкою, допущеною медичними працівниками закладу, водночас зазначаючи, що негативних наслідків для стану здоров`я дитини не настало. 
Сторона відповідача, визнаючи факт лікарської помилки та необхідність відшкодування малолітній дитині ОСОБА_2 , як фізичній особі, здоров`ю якої було завдано ушкодження, моральної шкоди, вважає необхідним застосувати раціональний, справедливий та співмірний підхід до визначення її суми, зважаючи на поведінку відповідача, ступінь його вини, характер завданих ОСОБА_4 ушкоджень та відсутність негативних наслідків для її життя й здоров`я.
Скаржник зазначає, що потреба у хірургічному втручанні та проведенні операції малолітній ОСОБА_4 була повністю обґрунтована та виправдана діагнозом дитини. Першочерговими показаннями для необхідності оперативного хірургічного лікування захворювання, що діагностовано у дитини, був рецидив. Перший випадок паратонзилярного абсцесу у ОСОБА_5 зафіксовано у лютому 2024 року, дитина лікувалась стаціонарно шляхом прийому антибіотиків, проте вже у липні 2024 року її повторно екстрено госпіталізовано з аналогічним діагнозом. Крім того, у дівчинки спостерігалися часті гострі респіраторні вірусні інфекції. Саме ці обставини вказували на потребу у проведенні оперативного втручання, оскільки спонукали утворення ризику розвитку ускладнень фізичного стану ОСОБА_5 .
Указує, що, обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначала, що внаслідок оперативного втручання та залишення стороннього предмета в носоглотці у дитини виникли ускладнення, їй встановлено попередній діагноз «дісметаболічна кардіопатія» та «дисфункція синусового вузла» (синусова аритмія). Проте наведене суперечить її ж поясненням щодо того, що після видалення марлевого тампону в приватній клініці «ЛОР+» дитина самостійно почала дихати через ніс, що свідчить про відсутність будь-яких ускладнень у Софії. Жодного доказу про наявність причинно-наслідкового зв`язку між помилкою лікаря та встановленим указаним вище попереднім діагнозом стороною позивача не надано. До того ж, діагноз кардіопатія міг виникнути як наслідок наявності хронічних вогнищ інфекції у дитини, а тому аж ніяк не пов`язаний із залишенням стороннього предмета у її носоглотці. 
Відповідач звертає увагу суду на те, що надання медичної допомоги малолітній ОСОБА_4 , 2020 року народження відповідало локальним протоколам «Аденоїдні вегетації», «Хронічний тонзиліт», «Паратонзиліт і паратонзилярний абсцес», а постановка тампону для профілактики післяопераційної кровотечі є одним з етапів лікування. Проте техніка його постановки така, що післяопераційний набряк може призвести до утруднення його візуалізації під час огляду носоглотки. Наведені вище обставини судом першої інстанції при ухваленні рішення враховані не були. Зазначає, що адміністрація лікувальної установи намагалася в досудовому порядку врегулювати виниклу ситуацію, направивши 20 серпня 2025 року на адресу ОСОБА_1 лист з вибаченням та пропозицією проведення дитині всебічного медичного обстеження, проте відповіді від позивачки не отримано. Співмірним розміром заподіяної дитині моральної шкоди відповідач вважає 10 000 грн.
КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» заперечує щодо висновку суду першої інстанції про заподіяння моральної шкоди ОСОБА_1 , як матері малолітньої дитини, зважаючи на те, що позивачка відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України та ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» лише виконувала обов`язок щодо піклування про здоров`я дитини. Єдине виключення із загального правила, коли завдана шкода відшкодовується близьким родичам, передбачено ч. 2 ст. 1168 ЦК України, проте зазначені у ній обставини у цій справі відсутні. Сторона відповідача погоджується з розміром понесених позивачкою майнових витрат у сумі 700 грн на надання ОСОБА_4 медичних послуг у приватній клініці, але вважає недоведеними інші заявлені заявницею витрати майнового характеру, оскільки надані нею квитанції, якими засвідчено придбання медичних препаратів, не підтверджують причинно-наслідкового зв`язку цих витрат з наслідками події, яка відбулась 16 липня 2024 року.
У наданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 , як позивачки та законного представника малолітньої дитини – адвокат Огородник Ю.О., вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених дослідженими доказами, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Обґрунтовуючи відзив, сторона позивача наводить обставини, тотожні з доводами позову. Додатково указує, що у висновку експерта, зробленого в рамках кримінального провадження № 1202470340002364, чітко зазначено, що призначене та проведене консервативне лікування дитини ОСОБА_2 є таким, що відповідало встановленому діагнозу та загальному стану дитини. Натомість, застосування оперативного лікування експерти вважали необґрунтованим, стан дитини не потребував його застосування, оскільки консервативне лікування діяло досить ефективно.
Вважає безпідставними посилання скаржника про недоведеність причинно-наслідкового зв`язку помилки лікаря з встановленим попереднім діагнозом у дитини «дісметаболічна кардіопатія» та «дисфункція синусового вузла», оскільки наведена обставина при визначенні розміру моральної шкоди на користь малолітньої ОСОБА_4 районним судом не враховувалась, суд керувався іншими обставинами та критеріями. 
Звертає увагу суду на те, що у пояснювальній записці лікар-отоларинголог ОСОБА_3 визнав факт постановки марлевого тампону для профілактики кровотечі та зазначив, що при контрольному огляді в ранньому післяопераційному періоді тампон не візуалізував, а тому вважав, що виписав дитину у стані, який відповідав типовому післяопераційному перебігу. Відповідальність лікаря визначається не лише фактичним заподіянням шкоди, а й порушенням стандартів надання медичної допомоги, згідно з якими залишення сторонніх тіл в організмі в процесі оперативного втручання є недопустимим. Хоча у цьому випадку сторонній предмет було видалено, зазначене не звільняє лікаря від відповідальності, оскільки первинне порушення (залишення тампона) може призвести до несприятливих наслідків. З точки зору судово-медичної експертизи оцінка повинна ґрунтуватись на можливості винятку ускладнень при відсутності корекції, а не тільки на фактичному стані пацієнта. У цьому випадку лікуючий лікар проявив байдуже ставлення до повідомлень матері про необхідність огляду дитини і визначення її стану після операції. Надання неналежної медичної допомоги та порушення стандартів надання медичної допомоги з боку лікаря є протиправним.
Позивачка вважала посилання відповідача про відсутність негативних наслідків для здоров`я дитини після видалення тампону також необґрунтованими. На момент його видалення зафіксовано скарги на утруднене носове дихання, гнійні виділення з носу та підвищення температури тіла. Мова йде про життя та здоров`я маленької дівчинки, яка отримала значний стрес від хірургічного втручання, а також відчувала фізичні та психологічні страждання від стороннього предмета, який перебував в її носоглотці більше тижня, що призвело в цілому до зниження всіх життєдіяльних процесів. Лише завдяки своєчасному реагуванню матері та виконання нею материнського обов`язку (звернення до іншого лікаря) тяжкі наслідки для здоров`я дитини не настали. Таким чином заявлений в позові розмір завданої дитині моральної шкоди у 50 000 грн є розумним, виваженим та справедливим.
Наголошує на тому, що ОСОБА_1 також заподіяно моральної шкоди, яка виявилась у душевних стражданнях, відчутті тривоги за здоров`я та життя малолітньої дитини, яка почувалася погано. Позивачка має ще одну дитину, яка на той час також потребувала її уваги та опіки. Обставини, які виникли внаслідок надання дитині неналежної медичної допомоги, призвели до вимушених змін в житті ОСОБА_1 та необхідності докладати додаткові зусилля щодо організації її та дітей життя, отже заявниця має право на компенсацію їй моральної шкоди на підставі ст. 23 ЦК України. Незважаючи на заявлену до стягнення суму моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, позивачка погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром такого відшкодування на її користь у сумі 10 000 грн.
ОСОБА_1 зазначила, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які вона понесла і очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, становить 5 000 грн.
Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у період з 12 по 18 липня 2024 року дочці позивачки – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 надавались медичні послуги у КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня», зокрема у цей період дитина перебувала у медичному закладі на стаціонарному лікуванні. Водночас здійснення хірургічного лікування, проведеного лікарем лор-хірургом ОСОБА_3 , не було показано дитині станом на 16 липня 2024 року. Залишення операційного матеріалу в тілі пацієнта (марлевого тампону в носоглотці дитини) жодними клінічними протоколами лікування не передбачено, що не заперечується відповідачем.
Районний суд зазначив, що доводи сторони відповідача про необхідність ухваленого лікарем ОСОБА_3 рішення про проведення оперативного втручання спростовується висновком експерта від 29 грудня 2024 року, проведеного в рамках кримінального провадження № 12024270340002364, в якому, крім наведених вище обставин встановлено, що при веденні медичної документації мали місце помилки. Зважаючи на приписи ст. 23, 1166, 1167, 1168, 1172 ЦК України, суд виснував, що позивачкою доведено факт заподіяння їй та її малолітній доньці діями відповідача, який не є безпосереднім завдавачем шкоди, але зобов`язаний її відшкодувати в силу вимог закону, як роботодавець заподіювача шкоди, моральної шкоди. Між діями лікаря та заподіяною шкодою наявний безпосередній причинний зв`язок, при цьому відповідачем частково визнано завдання моральної шкоди дитині та не спростовано належними та достовірними доказами відсутність протиправності дій та вини в спричиненні моральної шкоди позивачці.
Суд першої інстанції врахував, що позивачка та її донька зазнали душевних страждань, при цьому малолітня ОСОБА_7 , яка є більш вразливою до психологічних травм та має обмежені можливості для захисту своїх прав, зазнала фізичного болю внаслідок проведення хірургічного втручання без потреби у його застосуванні; оцінив наслідки недбалого ставлення медичних працівників – залишення в носоглотці дитини марлевого тампону, який перебував всередині з 16 по 24 липня 2024 року та був видалений лікарем іншого медичного закладу. Указав, що мати дитини весь цей час, маючи ще одну малолітню дитину, яка також потребує догляду, хвилювалася за життя та здоров`я ОСОБА_5 , що призвело до вимушених змін в її житті та необхідності прикладати додаткові зусилля в організації життя її та дітей, щоб полегшити біль своєї малолітньої дитини, допомогти їй подолати недугу. Взявши до уваги наведене та керуючись вимогами розумності, виваженості та справедливості, суд визнав за необхідне стягнути з відповідача на користь малолітньої ОСОБА_5 завдану моральну шкоду у розмірі 50 000 грн, а на користь позивачки – 10 000 грн.
Визначаючи необхідну до стягнення суму майнових збитків, суд першої інстанції врахував, що для усунення наслідків технічної помилки медичних працівників при проведенні хірургічної операції 16 липня 2024 року, позивачка була змушена звернутись до приватного лікувального закладу і за надання медичних послуг сплатила 700 грн, які підлягають відшкодуванню на її користь з відповідача. Надані ОСОБА_1 на підтвердження інших понесених майнових витрат чеки не свідчать про причинно-наслідковий зв`язок цих витрат з наслідками події, яка відбулась 16 липня 2024 року, отже у задоволенні цієї частини вимог слід відмовити.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є матір`ю малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 11).
12 липня 2024 року о 12 год. 16 хв ОСОБА_8 госпіталізовано до відділення екстреної та планової хірургії КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня». Дитина поступила до лікарні в екстреному порядку за направленням сімейного лікаря ОСОБА_9 (електронне направлення 2986-8249- 3193-7595). Мати дитини скаржилася на підвищення температури у дочки до 37,9 С, біль у горлі, незмогу відкривати рот.
У відділенні екстреної медичної допомоги (приймальному) дитина ОСОБА_2 була оглянута лікарем-педіатром, встановлено діагноз: «Паратонзилярний абсцес», здійснено госпіталізацію до відділення екстреної та планової хірургії. Того ж дня дитину оглянуто лікарем-отоларингологом дитячим ОСОБА_3 . Встановлено діагноз: «Паратонзилярний абсцес» та призначено обстеження і лікування відповідно до діагнозу. Під час лікування стан дитини покращився, проте, залишалися значні порушення носового дихання. Лікуючим лікарем ОСОБА_3 було прийнято рішення про проведення оперативного втручання в обсязі: аденотомія та тонзилотомія. Від матері дитини, ОСОБА_1 отримані згоди на лікування дитини, в тому числі і хірургічне.
16 липня 2024 року лікарем-отоларингологом ОСОБА_3 проведено хірургічну операцію: DD7 03 Тонзилотомія; АED7 06 Аденотомія. Згідно з протоколом операції дитині під загальною внутрішньовенною анестезією видалено аденоїдні вегетації 2 ст. та видалено гіпертрофовані ділянки мигдаликів в межах дужок. Відзначена помірна кровотеча. У щоденниках дані щодо післяопераційних ускладнень відсутні. 17 липня 2024 року дитину оглянуто лікарем ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 виписано додому.
Зазначені обставини викладені у відзиві КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» на позовну заяву (а.с. 43-47).
Відповідно до виписки № 6195 із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 12 по 18 липня 2024 року перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» з діагнозом: Паратонзилярний абсцесс. Дитині при виписці надані рекомендації: Мілт у ніс по 4 крап. 3 р. н/д 5 днів; Фортеза у глотку 4 р.н/д- 4-5 днів; Нурофен по 5 мл 3 р.н/д 3-5 днів; Лімфоміазот по 5 крап. 3 р.н/д 40-60днів. Інгаляції ендоназально декасана 1:1 5-7 днів (а.с. 17).
24 липня 2024 року позивачка звернулась до медичного центру «ЛОР+» зі скаргами на гнійні виділення з носа дочки, утруднене носове дихання, неприємний запах з носа. В медичному закладі ОСОБА_8 оглянуто ЛОР-лікарем ОСОБА_6 , яким встановлено ЛОР-статус: носове дихання утруднене, в носі слизово-гнійні виділення. В ході проведення огляду з носоглотки дитини видалено марлевий тампон. Мигдалики І ст., частково криті фібрином. Отоскеопія: слухові ходи вільні, барабанні перетинки сірі, контуруються. Встановлено діагноз: стан після операційного лікування. Наведені обставини підтверджується консультативним висновком від 24 липня 2025 року (а.с. 18). 
За надання послуг в медичному центрі «ЛОР+» позивачка сплатила 700 грн, про що свідчить копія квитанції № 611Р-Х520-Х0К8-НН8Р від 24 липня 2024 року (а.с. 21).
25 липня 2024 року за заявою ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 12024270340002364 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України. Постановою слідчого СВ Чернігівського РУП ГУНП в Чернігівській області від 08 квітня 2025 року кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 140 КК України, зокрема відсутності об`єктивної сторони злочину, а саме її складової – наслідків у вигляді тяжких наслідків для хворого (а.с. 13-16).
Зміст постанови свідчить, що в рамках кримінального провадження № 12024270340002364 проведено комісійну судово-медичну експертизу. У висновку експерта № 6 від 11 березня 2025 року, в тому числі, зазначено, що після проведеного консервативного лікування (з 12 по 15 липня 2024 року) стан пацієнтки покращився; ознак, які б свідчили про необхідність оперативного лікування, не було – проведення 16 липня 2024 року ОСОБА_2 хірургічного лікування є безпідставним, тобто пацієнтка його не потребувала. Призначене та проведене консервативне лікування дитини ОСОБА_4 було таким, що відповідало встановленому діагнозу та загальному стану дитини. Застосування оперативного лікування було не обґрунтованим (стан дитини не потребував його застосування, оскільки консервативне лікування діяло досить ефективно). В процесі оперативного лікування медичним працівником, якій здійснював оперативні втручання (які не були показані пацієнтці) – аденотомія та тонзилотомія в носоглотці дитини було залишено марлевий тампон, який перебував там до 24 липня 2024 року та був видалений лікарем іншого лікувального закладу (а.с. 66-80).
20 серпня 2024 року за підписом генерального директора КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» на ім`я ОСОБА_1 скеровано лист (а.с. 48), яким позивачку повідомлено про результати службового розслідування за її заявою щодо надання медичної допомоги дитині ОСОБА_4 лікарем-отоларингологом дитячим ОСОБА_3 . За результатами службового розслідування лікарю ОСОБА_3 за допущення інциденту (залишення марлевого тампону після оперативного втручання в носоглотці дитини) оголошено догану. Заявницю повідомлено, що адміністрація закладу приносить свої вибачення за інцидент, який стався з її дитиною у лікарні, та пропонує матері з дитиною пройти всебічне медичне обстеження. 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 49 Конституції України передбачено, що кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування.
Згідно з п. «а», «д», «ї» ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» кожний громадянин України має право на охорону здоров`я, що передбачає: життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та соціальне обслуговування і забезпечення, який є необхідним для підтримання здоров`я людини; кваліфіковану медичну допомогу, включаючи вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров`я; оскарження неправомірних рішень і дій працівників, закладів та органів охорони здоров`я.
За змістом ч. 1, 5, 6 ст. 8 ЗУ «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров`я і забезпечує його захист. У разі порушення законних прав і інтересів громадян у сфері охорони здоров`я відповідні державні, громадські або інші органи, підприємства, установи та організації, їх посадові особи і громадяни зобов`язані вжити заходів щодо поновлення порушених прав, захисту законних інтересів та відшкодування заподіяної шкоди. Судовий захист права на охорону здоров`я здійснюється у порядку, встановленому законодавством.
Частиною 1 ст. 42 ЗУ «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» визначено, що медичне втручання (застосування методів діагностики, профілактики або лікування, пов`язаних із впливом на організм людини) допускається лише в тому разі, коли воно не може завдати шкоди здоров`ю пацієнта. Медичні працівники зобов`язані сприяти охороні та зміцненню здоров`я людей, запобіганню і лікуванню захворювань, своєчасно надавати кваліфіковану медичну, лікарську та реабілітаційну допомогу, у тому числі з використанням методів і засобів телемедицини (п. «а» ч. 1 ст. 78 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» обов`язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження та лікування пацієнта. Тобто, надання несвоєчасної або некваліфікованої медичної допомоги є протиправним.
Особи, винні у порушенні законодавства про охорону здоров`я, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законодавством (ст. 80 Закону).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, якою визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Частинами 1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму ВСУ).
Грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанови Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Проаналізувавши наведені вище норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої дитини, про відшкодування майнової та моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
За матеріалами справи встановлено, що позивачка являється матір`ю малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У період з 12 по 18 липня 2024 року дочка позивачки перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні екстреної та планової хірургії КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» з діагнозом «Паратонзилярний абсцес». 16 липня 2024 року дитячим лікарем-отоларингологом ОСОБА_3 дитині проведено хірургічну операцію: тонзилотомія; аденотомія. 17 липня 2024 року дитину оглянуто лікарем ОСОБА_3 , а 18 липня 2024 року ОСОБА_8 виписано додому з відповідними медичними рекомендаціями. 
Наведені обставини сторонами не оспорюються.
Після виписки з лікарні стан ОСОБА_4 погіршувався, тому позивачка 24 липня 2024 року звернулася до медичного центру «ЛОР+» зі скаргами на гнійні виділення з носа дитини, утруднене носове дихання та неприємний запах з носа. У медичному закладі ОСОБА_5 оглянуто лікарем-отоларингологом ОСОБА_6 , у дитини було утруднене носове дихання, в носі наявні слизово-гнійні виділення. Під час проведення огляду в носоглотці дитини було виявлено і згодом видалено марлевий тампон, що зафіксовано у консультативному висновку лікаря. 
Факт залишення марлевого тампону після оперативного втручання в носоглотці дитини не заперечується ані відповідачем, ані третьою особою ОСОБА_3 . Сторона відповідача вважає це технічною помилкою, яка не призвела до тяжких наслідків для життя та здоров`я дитини.
25 липня 2024 року за заявою ОСОБА_1 відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 12024270340002364 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 140 КК України. 
У рамках кримінального провадження проведено комісійну судово-медичну експертизу. Згідно з висновком експерта від 11 березня 2025 року проведення 16 липня 2024 року ОСОБА_2 хірургічного лікування є безпідставним, тобто пацієнтка його не потребувала. Призначене та проведене консервативне лікування дитини ОСОБА_4 було таким, що відповідало встановленому діагнозу та загальному стану дитини. Застосування оперативного лікування було не обґрунтованим (стан дитини не потребував його застосування, оскільки консервативне лікування діяло досить ефективно). В процесі оперативного лікування медичним працівником, якій здійснював оперативні втручання, в носоглотці дитини залишено марлевий тампон, який перебував там до 24 липня 2024 року та видалений лікарем іншого лікувального закладу.
За результатами досудового розслідування 08 квітня 2025 року винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 2 ст. 140 КК України, зокрема відсутністю наслідків у вигляді тяжких наслідків хворого.
Зміст постанові свідчить про те, що відповідальність лікаря визначається не лише фактичним заподіянням шкоди, а й порушенням стандартів надання медичної допомоги (згідно з якими залишення сторонніх тіл в організмі в процесі оперативного втручання є недопустимим відповідно до вказаних вище причин). У цьому випадку те, що чужорідне тіло було видалено, не можна розглядати як повторне хірургічне втручання, якого по можливості вдалося запобігти. Однак це не звільняє лікаря від відповідальності, оскільки первинне порушення (залишення тампона) може призвести до несприятливих наслідків. З точки зору судово-медичної експертизи, оцінка повинна ґрунтуватися на можливості винятку ускладнень при відсутності корекції, а не тільки на фактичному стані пацієнта.
Згідно з п. 1.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ № 6 від 17 січня 1995 року, у випадку неналежного надання медичної допомоги, що виявилось у порушенні анатомічної цілісності тканин і органів та їх функцій, експертна комісія вправі розглядати це порушення як тілесне ушкодження і визначати ступінь його тяжкості за цими Правилами. Отже, хірургічне лікування ОСОБА_2 станом на 16 липня 2024 року не було показаним, і його проведення відповідно до п. 2.3.1.а, 2.3.2.а, 2.3.3, 4.6 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17 січня 1995 року, відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Постанова про закриття кримінального провадження, зокрема й щодо наведених у постанові мотивів, ані ОСОБА_1 , ані КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» в передбаченому законом порядку не оскаржувалася.
Таким чином, під час розгляду справи судом першої інстанції вірно встановлено, що проведення лікарем ОСОБА_3 хірургічного лікування ОСОБА_2 станом на 16 липня 2024 року не було показаним (не було необхідним), а його проведення відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я дитини. Крім того, залишення операційного матеріалу в тілі пацієнта (марлевого тампону в носоглотці дитини) жодними клінічними протоколами лікування не передбачено, що не заперечується й самим відповідачем.
Доводи сторони відповідача, наведені як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі, про те, що лікарем ОСОБА_3 ухвалено обґрунтоване рішення про необхідність проведення оперативного втручання для ОСОБА_2 , спростовуються висновком експерта від 11 березня 2025 року, проведеним в рамках кримінального провадження № 12024270340002364.
Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 344/3764/21 звернув увагу на специфіку тягаря доказування у справах щодо надання медичних послуг, указавши, що мають пред`являтися пропорційні вимоги до ступеня деталізації обставин справи, які надаються пацієнтами. Від пацієнтів не можна очікувати та вимагати точного володіння медичними знаннями. Вони не мають точного розуміння процесів лікування та необхідної кваліфікації для аналізу та надання обставин справи, що становлять предмет спору. З метою належної участі в цивільному процесі сторона не повинна мати професійні медичні знання. У зв`язку з цим сторона процесу, яка є пацієнтом, має право обмежитися доповіддю, що дасть змогу припустити про порушення зі сторони обслуговуючого персоналу в силу наслідків, що настали для пацієнта. Тому, ураховуючи принцип розумності, пацієнту, який звернувся до суду за захистом порушених прав, що полягають у завданні шкоди здоров`ю, слід тільки вказати на порушення, а далі тягар доказування покладається на медичну установу чи на лікаря. Водночас указане не призводить до порушення принципу диспозитивності судового процесу, а навпаки слугує для забезпечення процесуальної рівності сторін.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 належним чином доведено факт надання лікарем некваліфікованої медичної допомоги, що завдало шкоди здоров`ю малолітньої дитини. Відповідач в силу закону, як роботодавець особи, винними діями якої спричинено шкоду під час виконання нею трудових (службових) обов`язків, несе цивільно-правову відповідальність за дії свого працівника, в тому числі й щодо відшкодування спричиненої такими діями моральної шкоди, отже позивачкою правомірно заявлені вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди до КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня», як роботодавця винної у вчиненні протиправних дій особи, які спричинили несприятливі наслідки для малолітньої дитини.
КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня», оскаржуючи рішення, вважає завищеним заявлений у позові і визначений судом до стягнення з відповідача на користь Софії розмір моральної шкоди у сумі 50 000 грн, посилаючись на те, що через допущену технічну помилку тяжкі наслідки для життя та здоров`я дитини не настали.
Колегія суддів вважає необґрунтованими твердження скаржника про відсутність негативних наслідків для здоров`я дитини після видалення тампону з огляду на те, що фактично на момент видалення тампону лікарем ОСОБА_6 у дитини зафіксовано скарги на утруднене носове дихання, гнійні виділення з носу та підвищення температури тіла. Очевидно, що дитина позивачки отримала значний стрес від хірургічного втручання, а також відчувала фізичні та психологічні страждання від стороннього предмета, який перебував в її носоглотці більше тижня, що призвело в цілому до зниження всіх життєдіяльних процесів дитини. За обставинами цієї справи лише завдяки своєчасному реагуванню ОСОБА_1 та належному виконанню нею материнського обов`язку (звернення до іншого лікаря) тяжкі наслідки для здоров`я та життя дитини не настали.
Суд першої інстанції вірно виснував, що малолітня ОСОБА_7 є більш вразливою до психологічних травм, ніж доросла людина, мала в силу віку обмежені можливості для захисту своїх прав, зазнала невиправданого фізичного болю внаслідок проведення хірургічного втручання без потреби у його застосуванні. Зважаючи на те, що внаслідок недбалого ставлення медичних працівників до виконання обов`язків, що зумовило залишення в носоглотці дитини марлевого тампону, який перебував там 9 днів та видалений лікарем іншого лікувального закладу, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відшкодування на користь дитини моральної шкоди у розмірі 50 000 грн, що відповідатиме критеріям розумності, виваженості та справедливості.
Апеляційний суд відхиляє заперечення КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 , як матері малолітньої дитини. Обґрунтовуючи ці доводи, відповідач вважає, що позивачка відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України та ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» лише виконувала батьківський обов`язок щодо піклування про здоров`я дитини.
Водночас, як правильно зазначив в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції, ОСОБА_1 також заподіяно моральну шкоду, що полягає у душевних стражданнях, відчутті тривоги за здоров`я та життя малолітньої дитини, яка почувалася погано. Саме позивачка спочатку, хвилюючись, намагалась з`ясувати обставини щодо погіршення стану здоров`я доньки у лікуючого лікаря, а згодом – усувала наслідки недбалого ставлення медичних працівників під час лікування ОСОБА_5 , звернувшись до іншої медичної установи. Зазначене призвело до вимушених змін у її житті та необхідності докладання додаткових зусиль до організації життя її та дітей. У зв`язку з наведеним є обґрунтованим висновок районного суду про те, що ОСОБА_1 має право на компенсацію заподіяної їй моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. 
Апеляційний суд відхиляє, як безпідставні, доводи скаржника про те, що відшкодування моральної шкоди близькому родичу потерпілого передбачено лише у разі настання обставин, передбачених ч. 2 ст. 1168 ЦК України, оскільки питання відшкодування моральної шкоди у цій справі з огляду на доводи ОСОБА_1 та підстави позову регулюється ст. 23 ЦК України. 
Скаржник не погоджується також із заявленою ОСОБА_1 сумою майнової шкоди у розмірі 2 383,78 грн, вважаючи доведеним та обґрунтованим в межах цього позову лише факт оплати позивачкою послуг у медичному центрі «ЛОР+» в сумі 700 грн. Оскаржуваним рішенням з КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» на користь позивачки стягнуто 700 грн у відшкодування майнової шкоди. 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
Зважаючи на те, що рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2025 року з відповідача у відшкодування майнової шкоди стягнуто саме ту суму, яку відповідач визнає, перегляд судового рішення у цій частині є недоцільним.
Ураховуючи наведені обставини у сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні. 
Вирішуючи заявлене у відзиві клопотання представника позивачки – адвоката Огородник Ю.О. про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Визначаючи суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Представництво інтересів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції адвокат Огородник Ю.О. здійснювала на підставі ордеру серії СВ № 1159267 від 02 лютого 2026 року (а.с. 126), виданого згідно з договором № 02/01 про надання правничої допомоги від 29 січня 2026 року.
Під час апеляційного розгляду справи адвокатом Огородник Ю.О. на підтвердження понесених її довірительницею витрат на надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції надано копію договору про надання правничої допомоги № 02/01 від 29 січня 2026 року та копію платіжної інструкції від 29 січня 2026 року.
За умовами укладеного договору (а.с. 136-137) предметом договору є представництво адвокатом інтересів Литвяк Т.В. та Литвяк С.В. в Чернігівському апеляційному суді у справі № 751/6948/25 за апеляційною скаргою КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2025 року, а клієнт зобов`язується сплатити адвокату винагороду за надання правничої допомоги (п. 1.1 договору).
Пунктом 5 договору визначено порядок оплати правової допомоги адвоката. Відповідно до п. 5.2 договору за надання адвокатом послуг відповідно до п. 1.1. договору клієнт сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі 5 000 грн, з яких: 3 000 грн – вартість підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу; 2 000 грн – вартість участі в судовому засіданні в Чернігівському апеляційному суді. Оплата за надані послуги здійснюється в безготівковій формі на розрахунковий рахунок адвоката (п. 5.3 договору).
29 січня 2026 року Демиденко О.М. в інтересах фактичного платника ОСОБА_1 сплатила адвокату Огородник Ю.О. грошові кошти в сумі 5 000 грн в рахунок оплати правничої допомоги згідно з договором № 02/01 від 29 січня 2026 року, що підтверджується копією платіжної інструкції від 29 січня 2026 року (а.с. 135 зворот).
Матеріали цивільної справи свідчать про те, що адвокатом Огородник Ю.О. складено та подано через систему «Електронний суд» відзив на апеляційну скаргу (а.с. 188-122), вона брала участь у судовому засіданні Чернігівського апеляційного суду 13 березня 2026 року тривалістю 1 год. 17 хв.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Огородник Ю.О. указала, що попередній (орієнтовний) розмір витрат на професійну правову допомогу, який очікує понести позивачка, становить 5 000 грн.
Виходячи з наведеного вище та беручи до уваги наявність документально підтверджених доказів витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, об`єм і зміст складеного адвокатом відзиву на апеляційну скаргу, предмет позову, те, що справа не віднесена до категорії малозначних, співмірність наданих адвокатом послуг зі складністю справи, колегія суддів вважає за можливе стягнути з КНП «Чернігівська обласна дитяча лікарня» на користь позивачки 5 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції. Саме такий розмір буде відповідати критеріям реальності витрат на правові послуги та розумності їхнього розміру. 
Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна дитяча лікарня» Чернігівської обласної ради залишити без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2025 року – без змін.
Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Чернігівська обласна дитяча лікарня» Чернігівської обласної ради на користь ОСОБА_1 5 000 грн понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Комунальне некомерційне підприємство «Чернігівська обласна дитяча лікарня» Чернігівської області, адреса місцезнаходження: вул. Пирогова, 16, м. Чернігів, 14002, ЄДРПОУ 02006604.

Повне судове рішення складено 18 березня 2026 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко 

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова