УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/4879/25 Головуючий у 1-й інст. Михайловська А. В. 
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого Павицької Т.М.,
суддів Коломієць О.С., Шевчук А.М., 
розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін у м . Житомирі  цивільну справу №285/4879/25 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 25 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Михайловської А.В. у м. Звягелі, 
в с т а н о в и в :
01 вересня 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» звернулося до суду із зазначеним позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 102210084 від 12.09.2023 в сумі 18 684,00 грн та судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 2 422,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн. 
В обґрунтування позову зазначало, що 12.09.2023 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №102210084, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у сумі 5 000,00 грн, зі сплатою процентів за користування кредитом, комісії та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачено кредитним договором. Відповідно до графіку сплати кредитних коштів до кредитного договору повернення кредиту та сплати комісії і процентів відповідачем не було внесено у повному обсязі, а лише частково сплачено. 29.05.2023 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги №109-МЛ/Т, відповідно до умов якого відбулося відступлення на користь позивача права грошової вимоги до боржників, у т.ч. і до ОСОБА_1 за кредитним договором №102210084. Сума заборгованості відповідача становить 18 684,00 грн, з яких 4 500,00 — прострочена заборгованість за сумою кредиту, 13 834,00 грн — прострочена заборгованість за сумою відсотків, 350,00 грн - прострочена комісія.
Оскільки відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти та комісію за користування кредитом не сплачує, тому відбулося звернення до суду.
Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 25 листопада 2025 року позов ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 102210084 від 12.09.2023 в сумі 18684 грн 00 коп. та судові витрати, що складаються з судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн 00 коп. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів того, що відповідачу після укладення договору про надання споживчого кредиту № 102210084 від 12.09.2023 ТОВ «Мілоан» було видано кредит саме в сумах заявлених позовних вимог. Визначення даних сум в кредитних договорах не свідчить про отримання саме в цьому розмірі кредиту відповідачем і виконання кредитодавцем своїх зобов`язань по договорах. Розрахунки заборгованості, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а отже не є належними доказами існування боргу. Наявність роздрукованого розрахунку заборгованості за договором є не достатнім для задоволення позовних вимог, оскільки сам розрахунок, умови кредитування тощо, є внутрішніми документами банку та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи видавалися кредитні кошти відповідачу, на який строк, правильність нарахування відсотків позивачем, а також, за відсутності належних та допустимих доказів, зробити висновок, що ця заборгованість виникла саме внаслідок порушення відповідачем умов відповідного кредитного договору, та неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачем. Отже, через відсутність вказаних документів перевірити такі нарахування не можливо, обов`язок подання таких доказів процесуальний закон прямо покладає на позивача, що ним зроблено не було, тому в позовних вимогах щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом необхідно відмовити за безпідставністю, оскільки позивач не довів належними, достовірними та допустимими доказами, що в нього існує право грошової вимоги до відповідача. Крім того, ОСОБА_1 заперечується сума заборгованості: сума нарахована після спливу строку надання кредиту, а також одночасне нарахування відсотків за користування кредитом та комісії є порушенням Закону України "Про захист прав споживачів".
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Встановлено судом першої інстанції, що 12 вересня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір про споживчий кредит № 102210084, згідно умов якого, кредитодавець на умовах визначеним цим договором зобов`язався надати позичальнику грошові кошти, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату.
Відповідно до умов кредитування, сума кредиту становить 5 000,00 грн строком на 120 днів з 12.09.2023 по 10.01.2024. Дата остаточного повернення погашення заборгованості — 10.01.2024. Орієнтовна загальна вартість кредиту — 20 170,00 грн. Комісія за надання кредиту — 350,00 грн. Проценти за користування кредитом протягом пільгового періоду — 0,88 % ( 1320,00 грн), протягом поточного періоду — 3,00% (13500,00 грн).
Зі змісту кредитного договору слідує, що кредитні кошти позичальнику надаються безготівково з використанням карти НОМЕР_1 .
Договір про споживчий кредит № 102210084 від 12.09.2023 було підписано ОСОБА_1 шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором F47010.
Згідно платіжного доручення від 12.09.2023 ТОВ «Мілоан» перерахувало ОСОБА_1 5000,00 грн, згідно договору 102210084, на рахунок № НОМЕР_1 , який вказаний у договорі, укладеному між сторонами.
25 червня 2024 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит - Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги № 109-МЛ/Т, у відповідності до умов якого, ТОВ «Мілоан» передає (відступає) позивачу за плату належні йому права грошової вимоги, а позивач приймає належні права грошової вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників. 
Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до відступлення прав вимоги № 109-МЛ/Т позивач набув право грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 згідно договору про споживчий кредит № 102210084 від 12.09.2023, зі змісту якого слідує, що загальна сума заборгованості - 18 684,00 грн ( 4 500,00 грн - сума залишку по тілу кредиту, 13 834,00 грн - залишок по відсотках, 350,00 грн — залишок по комісії за надання кредиту). 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем було порушено взяті на себе, згідно договору кредиту зобов`язання, у зв`язку з чим, виникла заборгованість, яка підлягає до стягнення.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.
За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Таким чином, за встановлених обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів дійшла висновку про укладеність договору про споживчий кредит № 102210084 від 12.09.2023 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 .
Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.
Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.
При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У даній справі встановлено, що 12 вересня 2023 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 102210084. Так, згідно умов договору: сума виданого кредиту: 5000,00 грн, дата надання кредиту: 12.09.2023 року, строк кредиту 120 днів, валюта кредиту: UAH, цільове призначення - на споживчі потреби, стандартна процентна ставка – 3 % в день.  Дата остаточного погашення кредиту 10.01.2024 року.
Вказаний договір про надання кредиту підписаний ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором F47010 - 12.09.2023 року.
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
На підтвердження перерахування  ОСОБА_1 коштів у розмірі 5000,00 грн, у матеріалах справи наявне платіжне доручення №72323470 від 12.09.2023 про перерахування ТОВ «Мілоан» 5000,00 грн, отримувач: ОСОБА_1 , рахунок отримувача НОМЕР_1 , призначення платежу: кошти згідно договору №1022100084.
Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на її картковий рахунок, вказаний у договорі або доказів того, що вказаний картковий рахунок ОСОБА_1 не належить.
Оскільки товариство не є банківською установою, то, відповідно, позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може.
При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.
Згідно норм статті 46 Закону України «Про платіжні послуги»: а) порядок виконання платіжних операцій, у тому числі обмеження щодо виконання платіжних операцій з використанням конкретних платіжних інструментів, визначається цим Законом та нормативно-правовими актами НБУ; б) виконання платіжних операцій у платіжній системі здійснюється відповідно до правил такої платіжної системи з урахуванням вимог цього Закону; в) надавач платіжних послуг має право виконувати платіжні операції користувачів за допомогою/з використанням однієї чи кількох платіжних систем, учасником яких він є, або залучати для виконання платіжних операцій інших надавачів платіжних послуг як посередників г) надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції відповідність: - номера рахунку отримувача та коду отримувача (коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України/податкового номера або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); або - унікального ідентифікатора отримувача. д) надавач платіжних послуг отримувача зараховує кошти за платіжною операцією на рахунок отримувача лише у разі, якщо зазначена у пункті 1 або 2 цієї частини інформація, яку він перевіряє відповідно до вимог цієї частини, відповідає тій інформації про отримувача, що зберігається у такого надавача платіжних послуг. У разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача надавач платіжних послуг отримувача має право: 1) зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів та зарахувати кошти на відповідний рахунок для встановлення належного отримувача. У разі неможливості встановлення належного отримувача надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний не пізніше четвертого робочого дня після надходження коштів повернути їх надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення; 2) не уточнювати номер рахунку та/або код отримувача. У такому разі надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний повернути кошти надавачу платіжних послуг платника не пізніше наступного робочого дня після їх надходження із зазначенням причини повернення. 
Зважаючи на вищенаведені норми Закону про платіжні послуги у разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного отримувача кредиту не підтвердились, то операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулась. 
Із виписки по особовому рахунку за кредитним договором вбачається, що ОСОБА_1 має непогашену заборгованість за кредитним договором, а саме: за період з 12.09.2023 – 25.06.2024 в розмірі 18684,00 грн, з яких: прострочене тіло -4500,00 грн; прострочені відсотки – 13834,00 грн; комісія – 350,00 грн.
Доказів погашення тіла кредиту матеріали справи не містять. 
Відтак, встановивши укладення договору про споживчий кредит №102210084, строку дії договору на 120 днів, відсутність сплати тіла кредиту, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту в сумі 4500,00 грн.
Щодо стягнення заборгованості по відсоткам та комісії, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
У справі, що переглядається встановлено, що відповідно до виписки, заборгованість ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №102210084 від 12.09.2023 становить 18684,00 грн, з яких: прострочене тіло -4500,00 грн; прострочені відсотки – 13834,00 грн; комісія – 350,00 грн.
Згідно умов укладеного договору, позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 5000,00 грн, строк кредиту – 120 днів зі сплатою процентів у розмірі 0,88% в день (пільговий період), 3,00% в день стандартна процентна ставка. Дата надання кредиту – 12.09.2023 дата повернення кредиту – 10.01.2024 року.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Нарахування відсотків за користування кредитом після спливу строку кредитування законом не передбачене. 
Відповідно до відповідно до ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» у редакції, яка набрала чинності 24.12.2023, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
Відповідно до ЗУ «Про споживче кредитування» Розділ 4 Прикінцеві та перехідні положення, частина 17 «Тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5%; протягом наступних 120 днів - 1,5%.
Отже максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: -протягом перших 120 днів 2,5% (з 24.12.2023 до 22.04.2024 включно), протягом наступних 120 днів 1,5% (з 23.04.2024 до 20.08.2024 включно) та з 21.08.2024 – 1%.
Відтак, враховуючи умови укладеного сторонами договору, строк дії якого визначено з 12 вересня 2023 року по 10 січня 2024 року включно, до стягнення підлягає заборгованість за відсотками в розмірі 11404,00 грн із розрахунку:
з 12.09.2023 по 12.10.2023 за 30 днів заборгованість за відсотками нараховувалася по відсотковій ставці 0,88% в день по 44,00 грн х 30 днів = 1320,00 грн;
з 13.10.2023 по 30.10.2023 за 18 днів по відсотковій ставці 3,00% по 150,00 грн х18 днів = 2700,00 грн.
30 жовтня 2023 року ОСОБА_1 сплатила: 500,00 грн, які Товариство зарахувало на погашення заборгованості за відсотками; 500,00 грн зараховано на погашення тіла кредиту та 500,00 грн зараховано на погашення комісії за пролонгацію. 
З 31.10.2023 по 14.11.2023 за 15 днів відсотки нараховувалися по відсотковій ставці 0,88% на тіло кредиту 4500,00 грн, тобто по 39,60 грн в день за 15 днів = 594,00 грн.
З 15.11.2023 по 23.12.2023 за 39 днів відсоткова ставка нараховувалася по 3,00 % в день на тіло кредиту 4500,00 грн, тобто по 135,00 грн х 39 днів = 5265,00 грн.
З 24 грудня 2023 року по 10 січня 2024 року необхідно було нараховувати відсоткову ставку по 2,5% в день, згідно внесених змін до ЗУ «Про споживче кредитування».
Відтак, з 24.12.2023 по 10.01.2024 за 18 днів необхідно було нараховувати відсоткову ставку по 2,5% на тіло кредиту 4500,00 грн, тобто по 112,50 грн вдень за 18 днів = 2025,00 грн.
Враховуючи наведений розрахунок, заборгованість за відсотками за 120 днів, враховуючи сплату 500,00 грн - 30.10.2023 становить 11404,00 грн (1320,00 грн (30 днів) + 2700,00 грн (18 днів) +594,00 грн (15 днів) + 5265,00 грн (39 днів) +2025,00 грн (18 днів) = 11904,00 грн – 500,00 грн внесення коштів на погашення відсотків = 11404,00 грн.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками за користування кредитом з 12 вересня 2023 року по 10 січня 2024 року у розмірі 11404,00 грн.
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц (провадження N14-360цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі №638/13683/15-ц (провадження N14-680цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-16гс22), тобто дана судова практика є сталою.
Таким чином, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавцю встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21). 
Нарахована одноразова комісія у розмірі 350,00 грн, передбачена договором про споживчий кредит №102210084, який підписано сторонами.
Разом з тим, відповідно до розрахунку заборгованості 30.10.2023 Товариством було зараховано 500,00 грн на погашення комісії за пролонгацію, внесених ОСОБА_1 . 
Проте, умовами договору, комісія за пролонгацію кредитного договору не передбачена, тому внесені кошти у розмір 500,00 грн, які були зараховані Товариством на погашення заборгованості по комісії за пролонгацію договору, необхідно зарахувати на погашення комісії за оформлення кредиту.
Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи рішення по суті не дав належної правової оцінки обставинам справи та дійшов помилкового висновку про стягнення усієї суми заборгованості за відсотками та комісією.
Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» сплачено судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2422,40 грн, оскільки, позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задоволено частково, що становить 85,1% від заявлених вимог, то із ОСОБА_1 на користь позивача необхідно стягнути 2061,46 грн судового збору за звернення до суду із позовом.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задоволено частково на 14,9%, разом з тим, ухвалою Житомирського апеляційного суду від 09.01.2026 ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, тому із ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 541,40 грн ( 3633,60 грн х14,9%) за розгляд справи судом апеляційної інстанції. 

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 25 листопада 2025 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та судового збору змінити, зменшити розмір заборгованості за договором про споживчий кредит №102210084 від 12.09.2023, стягнутої із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» із 18 684,00 грн до 15 904,00 грн, з яких: 4500,00 грн – заборгованість за тілом кредиту; 11404,00 грн – заборгованість за відсотками, зменшити розмір судового збору стягнутого із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» з 2422,40 грн до 2061,46 грн.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь держави 541,40 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.М. Павицька

О.С. Коломієць
Судді 
А.М. Шевчук