ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

06 квітня 2026 року	Справа №160/1001/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпрі адміністративну справу №160/1001/26 за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
16 січня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 (далі – позивач) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України (далі – відповідач), що надійшла в підсистемі «Електронний Суд», в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України у формі ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень у відповідності до пункту 4 Постанови КМУ «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану» від 11 лютого 2025 року № 153;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду у розмірі 1 млн. гривень у відповідності до пункту 4 Постанови КМУ «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах під час воєнного стану» від 11 лютого 2025 року № 153.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність поведінки відповідача щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі 1 млн. грн згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» від 11.02.2025 року №153 (далі – Постанова №153). Позивач зазначає, що відповідає умовам для отримання такої допомоги, в зв`язку з чим відмова відповідача у її виплаті є протиправною.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/1001/26 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 січня 2026 року позовну заяву залишено без руху. Запропоновано позивачу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені, та усунути недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до адміністративного суду у справі №160/1001/26 задоволено, визнано поважними підстави пропуску строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та поновлено ОСОБА_1 пропущений строк звернення до суду по справі №160/1001/26, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/1001/26, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
24 лютого 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує повному обсязі. Зазначає, що дія відповідної програми спрямована на військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом. 
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Згідно протоколу засідання комісії № 24/15.09.2025 Військової частини НОМЕР_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з реалізації виплати одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах від 15.09.2025 року відбувся розгляд рапорту позивача щодо виплати грошової винагороди. 
Комісія ухвалила: відмовити позивачу у виплаті одноразової грошової винагороди на підставі невідповідності вимогам абз. 2 пп. 1 п. 3 та абз. 2 п. 4 Постанови №153, а саме: позивач 26.02.2022 року був призваний на військову службу по мобілізації під час воєнного стану. 
Вважаючи відмову у виплаті одноразової грошової допомоги протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.
Суд застосовує до спірних правовідносин законодавство станом на момент виникнення таких правовідносин. 
Згідно ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про Національну гвардію України» від 13.03.2014 року №876-VII (далі – Закон №876-VII) Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
Національна гвардія України бере участь відповідно до закону у взаємодії зі Збройними Силами України у відсічі збройній агресії проти України та ліквідації збройного конфлікту шляхом ведення воєнних (бойових) дій, а також у виконанні завдань територіальної оборони.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 21 Закону №876-VII держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їхніх сімей, працівників, резервістів Національної гвардії України, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали особами з інвалідністю під час проходження військової служби (виконання обов`язків служби у військовому резерві) або постраждали в полоні у ході бойових дій (війни), в умовах правового режиму надзвичайного стану, під час проходження військової служби за межами України в порядку військового співробітництва або під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 1 Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» віл 20.12.1991 року №2011-XII (далі – Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Спеціальним законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є Закон України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до статті 1 Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з ч. 2, 3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону №2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
11 лютого 2025 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» №153, якою в т.ч. затверджено Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану (далі – Постанова №153). 
За п. 3 Постанови №153:
1) учасниками експериментального проекту є:
громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу;
Збройні Сили;
Національна гвардія;
Державна прикордонна служба;
Міністерство оборони;
Міністерство внутрішніх справ;
військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби;
2) координатором експериментального проекту є Міністерство оборони;
3) фінансування експериментального проекту здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.
Пунктом 4 Постанови №153 встановлено, що: громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від 1 млн. гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених);
військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі;
військовослужбовцям, зазначеним в абзацах другому та третьому цього пункту у разі, коли вони притягувалися до кримінальної відповідальності, два або більше разів притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення військового адміністративного правопорушення або на підставі письмового наказу до дисциплінарної відповідальності за порушення військової дисципліни, які враховуються для оцінки стану дисципліни і строк дії дисциплінарних стягнень за які не закінчився, винагорода не виплачується;
виплата винагороди здійснюється також військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які відповідають вимогам щодо виплати винагороди, зазначеним в абзаці другому цього пункту, та:
були прийняті на військову службу за контрактом під час воєнного стану, з числа осіб, які проходили строкову військову службу;
проходили військову службу і були атестовані до присвоєння первинного офіцерського звання офіцерського складу “молодший лейтенант”;
проходили військову службу, мали спеціальні звання або класні чини та були переатестовані до присвоєння офіцерського звання.
Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.
Цей спір виник фактично щодо питання права – чи входять мобілізовані особи до кола осіб, на яких поширюється дія Постанови №153. 
Відповідач фактично виходив з системного тлумачення п. 3 та п. 4 Постанови №153. 
Первинно суд вважає за необхідне зауважити, що в Постанові №153 фактично міститься 2 різних системи нормативно-правового врегулювання: одна частина спрямована на запровадження «експериментального проекту», а інша – на створення окремого правила поведінки для відповідної категорії осіб, що є незалежним. Іншими словами, це окреме правило поведінки могло б існувати взагалі без усіх інших норм права Постанови №153 та затверджених нею документів. 
Так, йдеться про п. 4 Постанови №153, який в сукупності містить власний, самостійний предмет нормативно-правового регулювання, окремо визначає суб`єктний та предметний критерій. 
Суд визнає помилковим посилання відповідача на п. 3 Постанови №153, оскільки ця норма права стосується врегулювання «експериментального проекту», а п. 4 Постанови №153 утворює окрему систему правового регулювання. 
Наприклад, у п. 4 Постанови №153 відмінно (прямо в розріз п. 3 Постанови №153) викладено перелік підрозділів, проходження служби в яких має значення для отримання відповідних пільг: 
1) п. 3 Постанови №153 – лише посади рядового складу і лише у визначених місцях проходження служби (наприклад, перелік військових частин затверджується окремо);
2) п. 4 Постанови №153 – посади не лише рядового складу, а й сержантського і старшинського складу, при цьому йдеться про Збройні Сили України та інші військові формування та правоохоронні органи спеціального призначення (більш того, не передбачено жодного затвердження будь-якого переліку). 
Тобто, коло суб`єктів, на яких поширюється норма права, є найбільш показовим проявом того, що йдеться про дві різні системи нормативно-правового врегулювання спірних правовідносин, незалежних одна від одною. 
Іншим показовим прикладом, що має значення для даної справи, є форма проходження військової служби: 
1) п. 3 Постанови №153 – прямо вказано про осіб, які «приймаються на військову службу за контрактом»;
2) п. 4 Постанови №153 – прямо вказано про осіб, які «були прийняті або призвані». 
Цілком очевидно, що «прийняття» стосується саме контрактної форми проходження військової служби, а «призов» - стосується призову громадян на військову службу під час мобілізації. 
Разом з цим, «експериментальний проект» в цілому спрямований на майбутніх військовослужбовців, а п. 4 Постанови №153 – на тих, хто вже тривалий час проходив військову службу.
Підсумовуючи, суд зазначає, що існують дві окремі, незалежні одна від одної системи нормативно-правового регулювання: 
1) п. 1-3 Постанови №153, а також затверджені ним Порядок та форми контрактів, які врегульовують проведення «експериментального проекту» відповідним чином;
2) п. 4 Постанови №153 – окрема норма права, інкорпорована в Постанови №153 за принципом часткового збігу предмету врегулювання (застосування матеріальних стимулів в рамках єдиного комплексу заходів заохочувального характеру). Водночас, ця норма права передбачає окремий блок правил поведінки для визначеного кола осіб, які не залежать від «експериментального проекту». Іншими словами, п. 4 Постанови №153 міг би бути окремим нормативно-правовим актом.
Відповідно, відповідач безпідставно поширював на позивача приписи п. 3 Постанови №153. Таке правозастосування є тим більш помилковим, оскільки коло осіб, на яких поширює свою дію п. 4 Постанови №153, визначено в самому п. 4 Постанови №153 і лише в ньому. 
Подібне правозастосування, в ході якого мобілізованих осіб визнано такими, що підпадають під дію саме п. 4 Постанови №153, міститься у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2026 року №420/28300/25 (виплата присуджена саме мобілізованій особі). 
Приписи п. 4 Постанови №153 передбачають наступні умови для отримання одноразової грошової допомоги: 
1) належність до кола осіб: «громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення»;
2) темпоральний критерій: «до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років»;
3) обставини залучення до Сил оборони України: «були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX»;
4) вимоги до поточного статусу: «проходять військову службу»;
5) обставини попереднього проходження військової служби: «брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою». 
Вищевказані умови застосовуються в сукупності. 
Також передбачено градацію розміру виплати залежно від обставин попереднього проходження служби, що не має значення для обставин даної справи. 
Таким чином, саме на відповідність позивача вищевказаним умовам відповідач повинен був перевіряти позивача. 
Отже, відмова відповідача у виплаті позивачу спірної одноразової грошової допомоги є протиправною. 
Водночас, суд зауважує, що відповідач в цілому допустив методологічну помилку щодо вирішення питання про обсяг прав позивача згідно Постанови №153, використовуючи невірний обсяг нормативно-правового регулювання. 
Більш того, відповідач, оцінюючи право позивача на відповідну виплату, мав встановлювати стан відповідності позивача кожній з умов, вказаних у п. 4 Постанови №153 та наведеній вище. Відповідач в свою чергу такої оцінки не здійснював. 
Наприклад, п. 4 Постанови №153 не використовує поняття «учасник бойових дій», та формулює поняття значно вужче ніж сформульовано у п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави - агресора.
Абзац 2 п. 4 Постанови №153 містить прислівник «зокрема», який вживається у даному випадку для пояснення попередньої думки. Тобто роз`яснює в яких саме районах ведення воєнних (бойових) дій особа має брати безпосередню участь у бойових діях.
Тотожне правозастосування здійснене П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові від 03.12.2025 року у справі №420/21241/25, від 27.10.2025 року у справі №400/7847/25. 
Відповідач в свою чергу не досліджував у відповідному аспекті відповідні обставини щодо позивача, не надано оцінку і стану дотримання інших умов для призначення спірної виплати. 
Якщо для вирішення питання орган влади повинен здійснити оцінку документів, перевірити їх відповідність, витребувати додаткові відомості, усунути розбіжності або використати інші інструменти, що належать до його компетенції, суд не вправі підміняти собою адміністративний орган, а має лише зобов`язати його розглянути заяву та ухвалити рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08.12.2025 року у справі №420/13975/24.
Суд констатує, що відповідач наразі не реалізував повної мірою та належним чином його публічно-владну управлінську компетенцію та відповідний обсяг повноважень у спірних правовідносинах, в зв`язку з чим зобов`язання відповідача прийняти певне рішення було б передчасним. 
Отже, відповідач при повторному вирішенні питання про право позивача на спірну одноразову грошову винагороду повинен зважати на вищевказані висновки суду як щодо суб`єктного критерію, так і щодо обов`язку повністю оцінити право позивача на отримання одноразової грошової винагороди – стан дотримання кожної з умов для її отримання, висновки щодо кожної з умов повинні міститись в рішенні та бути однозначними для розумінні, містити відповідні мотиви та результат оцінки стану дотримання позивача кожної з умов. 
За вказаних обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє частково позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства та у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.
У зв`язку з перебуванням судді Боженко Н.В. у відрядженні, рішення ухвалене в перший робочий день судді.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 15.09.2025 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у виплаті одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України повторно розглянути рапорт ОСОБА_1 від 28.08.2025 року щодо виплати одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень, передбаченої п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» від 11.02.2025 року №153, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні, та прийняти рішення згідно з вимогами законодавства.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити. 
Розподіл судових витрат не здійснювався. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко