Справа № 343/1561/25 
Провадження № 22-ц/4808/314/26 
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів:      Василишин Л.В., Томин О.О.,
секретаря Шемрай Н.Б., 
з участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Мудраченка В.М., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Кобилинець Тетяни Василівни на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2025 року,
в с т а н о в и в :
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів. 
05 липня 2017 року Долинський районний суд задовольнив позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та стягнув з нього на її користь аліменти у розмірі 2000 грн щомісячно в твердій грошовій сумі на утримання малолітньої дочки ОСОБА_3 , починаючи з 15 червня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Відповідно до наданого розрахунку зі сплати аліментів, сума заборгованості станом на 20.05.2025 року становила 143217,14 грн, у зв`язку з чим на боржника ОСОБА_1 накладено штраф. На даний час ОСОБА_1 проходить військову службу, а відтак має стабільне місце роботи та регулярний дохід. 
Позивач ОСОБА_2 просила змінити спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 05 липня 2017 року та стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі усіх видів його заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з дня набрання рішенням законної сили до досягнення дитиною повноліття. 
Короткий зміст оскаржуваної ухвали
Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2025 року зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України. 
Короткий зміст апеляційної скарги
ОСОБА_2 з такою ухвалою суду не погодилася та подала через свого представника адвоката Кобилинець Т.В. апеляційну скаргу. 
Вважає, що проходження відповідачем військової служби не є безумовною підставою для зупинення провадження, особливо у справах про аліменти, які стосуються забезпечення належного утримання дитини та мають триваючий характер.
Суд не врахував пріоритет інтересів дитини, гарантований ст. 3 Конвенції ООН про права дитини та нормами сімейного законодавства України, оскільки зупинення провадження фактично унеможливлює своєчасне вирішення питання про зміну способу стягнення аліментів.
Відповідач позбавлений батьківських прав, має значну заборгованість зі сплати аліментів та вже притягувався до відповідальності у вигляді штрафу, що свідчить про системне ухилення від виконання обов`язку щодо утримання дитини та потребує ефективного судового реагування, а не відкладення розгляду справи на невизначений строк.
Зупинення провадження створює стан юридичної невизначеності для сторін, порушує право позивача на розгляд справи у розумний строк та не відповідає принципам справедливого і ефективного судового захисту.
Суд першої інстанції не оцінив можливість розгляду справи за відсутності відповідача, зокрема з урахуванням участі представника позивача, наявних письмових доказів та відсутності необхідності особистих пояснень відповідача.
Право на доступ до правосуддя та ефективний судовий захист є фундаментальним, гарантованим Загальною декларацією прав людини, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права та національним законодавством України. Це право охоплює не лише формальну можливість звернення до суду, а й реальну можливість отримати судовий розгляд упродовж розумного строку. 
Метою пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України є захист процесуальних прав військовослужбовця, який через виконання конституційного обов`язку об`єктивно позбавлений можливості брати участь у судовому процесі, а не створення процесуальної перепони для реалізації прав інших учасників справи.
Вважає, що ключовим критерієм при вирішенні питання про зупинення провадження є волевиявлення військовослужбовця як сторони у справі. Якщо такий учасник наполягає на продовженні розгляду справи за його відсутності або через представника, суд не має підстав для зупинення провадження.
Надмірний формалізм у застосуванні процесуальних норм, який перешкоджає розгляду справи по суті та призводить до стану тривалої юридичної невизначеності, суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції та усталеній практиці ЄСПЛ.
Вважає, що суд першої інстанції, зупинивши провадження у справі лише з формальних підстав перебування відповідача на військовій службі, не здійснив належного балансу між процесуальними гарантіями військовослужбовця та правом позивача на ефективний і своєчасний судовий захист, а також не врахував важливість предмета спору.
Зазначила, що ухвала Долинського районного суду від 23.12.2025 року є помилковою та такою, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а отже відповідно до п. 4 ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.
Позиція інших учасників справи
Відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Мудраченко В.М. у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає ухвалу суду першої інстанції такою, що постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для її скасування відсутні. 
Позивач, апелянт ОСОБА_2 та її представник адвокат Кобилинець Т.В. у судове засідання не з`явилися. Представник позивача подала клопотання, у якому зазначила, що позивач апеляційну скаргу підтримує та просила розглядати справу за її відсутності та за відсутності позивача. 
Відповідно до пункту 14 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо зупинення провадження у справі.
Вислухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Фактичні обставини справи 
Рішенням Долинського районного суду Івано - Франківської області від 05.07.2017 (а.с. 12-15) та виконавчим листом (а.с. 11), з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 , щомісячно, з 15.06.2017 року стягуються аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі, в розмірі 2 000 грн.
Згідно із повідомленням від 07.10.2025 №4471 начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_4 (а.с. 50) та із листом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.11.2025 №1472/2/1456 (а.с. 56), ОСОБА_1 призваний на військову службу під час мобілізації 11.08.2024, є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , яка в повному складі знаходиться на виконанні бойових завдань в районах виконання завдань на Запорізькому напрямку. Старший солдат ОСОБА_1 бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Застосовані норми права 
Основні засади забезпечення національної безпеки і оборони держави визначені Конституцією України.
За змістом положень статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Закон України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон № 1932-ХІІ) встановлює засади оборони України, а також повноваження органів державної влади, основні функції та завдання органів військового управління, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб, права та обов`язки громадян України у сфері оборони.
Оборона України - це система політичних, економічних, соціальних, воєнних, наукових, науково-технічних, інформаційних, правових, організаційних, інших заходів держави щодо підготовки до збройного захисту та її захист у разі збройної агресії або збройного конфлікту (стаття 1 Закону № 1932-ХІІ).
Оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони (стаття 2 Закону № 1932-ХІІ).
Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 1932-ХІІ участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи.
Аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок, що оборона України є комплексною системою заходів і справою українського народу. Однак безпосереднє виконання завдань із збройного захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності держави прямо покладається на Збройні Сили України. Водночас забезпечення державної безпеки та захист кордонів доручено іншим відповідним військовим формуванням та правоохоронним органам.
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону № 389-VIII). Подібне визначення міститься в абзаці чотирнадцятому статті 1 Закону № 1932-ХІІ.
Президентом України Указом від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX ведено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався. Станом на сьогоднішній день воєнний стан не скасований.
Крім того, Президент України у пункті 1 Указу від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію» постановив: оголосити та провести загальну мобілізацію (пункт 1).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Дотримання розумних строків розгляду справи є важливим та одним з пріоритетних принципів цивільного судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких суд має право або ж зобов`язаний зупинити провадження у справі.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення.
Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань судочинства.
Дотримання судом процесуальних норм під час зупинення провадження у справі сприяє дотриманню принципу юридичної визначеності, оскільки сторони мають право очікувати, що ці норми будуть застосовані.
У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України. Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від статті 252 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Аналогічні за змістом положення містяться також у пункті 3 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та у пункті 5 частини першої статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Зазначені норми права забезпечують дотримання фундаментальних засад правосуддя, гарантованих як Конституцією України, так і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а саме: права на доступ до суду та права на справедливий розгляд справи. У цьому випадку це стосується реалізації процесуальних прав військовослужбовців у судочинстві. Особи, які мобілізовані на військову службу у період воєнного стану, виконують конституційний обов`язок із захисту України від збройної агресії. Військові формування у період воєнного стану діють у єдиній організаційній структурі з метою виконання завдань, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Отже, правила, визначені пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України, мають для суду визначальний характер. Формулювання «суд зобов`язаний» не дозволяє суду діяти на власний розсуд.
З моменту оголошення загальної мобілізації та введення воєнного стану Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування переводяться в спеціальний правовий режим функціонування в цілому. Це виключає необхідність у додатковому з`ясуванні питання щодо переведення певної військової частини «на воєнний стан». Юридичний статус з`єднань, військових частин, підрозділів та інших складових структури ЗC України та інших військових формувань, що функціонують в умовах воєнного стану, не залежить від місця їх дислокації чи характеру виконуваних ними завдань, як-то перебування в районі воєнних (бойових) дій та участь в них.
Водночас приписи пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України не пов`язують можливість застосування цієї норми права з умовою перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - військовослужбовця у військовій частині, що залучена до ведення безпосередніх бойових дій. До того ж військовослужбовець упродовж особливого періоду може в будь-який момент бути відрядженим до військової частини, задіяної до таких дій (підпункт 4-1 пункту 251 розділу XIV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008). Сучасні форми та способи ведення війни, виконання бойових завдань вимагають участі у бойових діях та захисті суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності України не тільки по умовній лінії фронту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 листопада 2025 року (справа №754/947/22, провадження №14-74цс25) зазначила, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування в цілому потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан» для цілей застосування пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм.
Упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації для застосування судом пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд має отримати докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі.
Системне тлумачення пункту 2 частини першої статті 251 та статті 254 ЦПК України дозволяє зробити висновок про те, що підставами для поновлення зупиненого на підставі цієї процесуальної норми права провадження у справі можуть бути: припинення, у тому числі призупинення, перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, на військовій службі у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань під час дії воєнного стану в Україні; припинення воєнного стану в Україні, навіть якщо відповідні особи продовжують військову службу у певній військовій частині, якщо тільки ця військова частина не залишається переведеною на воєнний стан через запровадження / збереження цього стану для певної території України або не залучена до проведення антитерористичної операції.
В редакції пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України на час розгляду справи в суду є обов`язок, а не право зупинити провадження у справі в разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Тож норма пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, яка встановлює обов`язок суду зупинити провадження, є спеціальною захисною гарантією для військовослужбовців, які через виконання конституційного обов`язку із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (стаття 65 Конституції України) об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси. При цьому ця норма застосовується без винятків до справ усіх категорій. 
За таких умов розсуд суду є доволі обмеженим у тому, щоб не застосовувати таке обов`язкове зупинення провадження у судовій справі. Тобто якщо учасник справи, права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагне продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство. У такий спосіб суд забезпечить баланс між вимогами процесуальних норм права, справедливістю та ефективністю правосуддя.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що про своє волевиявлення проти зупинення провадження та прагнення продовжувати розгляд справи військовослужбовець - сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, може заявити у позовній заяві, апеляційній чи касаційній скарзі, відзиві на них або відповіді на відзив, а також у будь-якій іншій заяві або клопотанні у справі, адресованих суду.  Проте в будь-якому разі така його воля до продовження судового розгляду має правове значення винятково для суду певної судової інстанції, в якій було здійснене це волевиявлення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 
З урахуванням того, що з 24 лютого 2022 року в Україні введено правовий режим воєнного стану, внаслідок чого Збройні Сили України як цілісна структура були переведені на організацію і штати воєнного часу, а також беручи до уваги факт проходження відповідачем військової служби в період дії воєнного стану, який є об`єктивною обставиною, що перешкоджає його участі в розгляді справи, і відсутність беззастережної волі військовослужбовця ОСОБА_1 щодо продовження розгляду справи, апеляційний суд вважає оскаржувану ухвалу такою, що відповідає вимогам пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України.
Суд правильно застосував норму п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, яка прямо зобов`язує зупинити провадження у справі у разі перебування сторони у складі Збройних Сил України, переведених на воєнний стан і незалежно від предмета спору. Тобто в цьому випадку суд не має дискреції — це не право, а обов`язок суду. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до постановлення судом неправильної ухвали.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Кобилинець Тетяни Василівни залишити без задоволення, а ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2025 року – без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач       І.О. Максюта
Судді:          Л.В. Василишин 
О.О. Томин

Повний текст постанови складено 17 березня 2026 року