Справа № 180/2591/25
2/180/193/26 
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2026 р. 

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Нанічкіної Н.М.,
з секретарем судового засідання Лебедєвою К.Є.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до територіальної громади міста Марганець в особі Марганецької міської ради про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, в якому просить визнати за ним право власності на будинок АДРЕСА_1 . Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати – ОСОБА_2 . 19.06.2015 року мати написала заповіт, у якому заповідала йому все своє майно, що залишиться після її смерті. Він вчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, більше ніхто із такими заявами не звертався. На момент смерті матері він проживав та був прописаний з матір`ю. Із майна у його матері був будинок АДРЕСА_2 . Інших спадкоємців немає. Він прийняв спадок після смерті матері, оскільки проживав і був зареєстрований з нею за вищевказаною адресою на момент її смерті. Спочатку він не оформлював будинок на себе, бо там проживав, але стали виникати питання з комунальними службами, оскільки договори на обслуговування повинен укладати власник. У жовтні 2025 року від звернувся для оформлення спадщини до нотаріуса, але отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, де нотаріусом було зазначено, що потрібен оригінал права власності. Він надав договір купівлі-продажу нерухомості, проведений Товарною біржею «Українська», але йому повідомлено, що договір не зареєстровано у нотаріуса, та йому потрібно визнавати право власності на будинок через суд, оскільки встановлювати дійсність договору немає сенсу, адже мати померла і тільки вона мала таку можливість при житті. 27.06.2001 року його мати – ОСОБА_2 через Товарну біржу «Українська» в м.Марганець купила, згідно договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська» за № 156069 від 27.06.2001 року – будинок житловою площею 63,5 кв.м., розташований в АДРЕСА_3 . Після укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, будинок був прийнятий його матір`ю у власність, та з того часу вона стала володіти та користуватися ним на свій розсуд з моменту продажу і до самої смерті, зареєструвала цей договір в БТІ 11.04.2002 року за номером 39-119, оформила технічний паспорт на будинок. Договір купівлі-продажу нерухомості укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. В укладеній угоді купівлі-продажу нерухомості сторони повністю оговорили усі істотні умови, всі зобов`язання сторонами виконані у повному обсязі. Договір купівлі-продажу будинку і виконання умов укладеної угоди ніким не оскаржується та не оспорюється. На сьогоднішній момент він не має можливості вступити у спадок згідно заповіту, розпоряджатися будинком через відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Для оформлення спадку він надав усі документи, але в договорі купівлі-продажу було вказано, що будинок АДРЕСА_4 і дописано від руки маленьку букву «а», також в штампі БТІ вказаний номер НОМЕР_1 і дописана буква «а», хоча по тексту договору вказано будинок АДРЕСА_4 . Він звернувся в БТІ і йому повідомили, що зареєстровано два будинки за номером АДРЕСА_5 не зареєстровано. Він змушений був звернутися до Марганецького виконкому про зміну адреси житлового будинку номер АДРЕСА_4 . У листопаді 2025 року отримав рішення виконавчого комітету Марганецької міської ради від 10.11.2025 року за № 761, де було зазначено, що прийнято рішення про зміну адреси житлового будинку: з АДРЕСА_1 – на АДРЕСА_1 . Згідно вищевказаного документу, що підтверджує право власності матері на будинок по АДРЕСА_1 , він не може вступити в спадок і в повній мірі розпоряджатися своїм майном, він не може його зареєструвати в державному реєстрі, не може переоформити на себе, не може укласти договором про обслуговування будинку, оскільки біржа вже не має права проводити реєстрацію відчуження майна, мати померла і тому підтвердити дійсність договору немає можливості.
Ухвалою від 17.12.2025 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 
Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи без його та позивача участі.
Представник відповідача у судове засідання не прибув, заяв, клопотань не надавав.
На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
(27.06).2001 року Товарною біржою «Українська» було зареєстровано Договір купівлі-продажу нерухомості, згідно якого ОСОБА_2 у ОСОБА_3 , за якого діяла ОСОБА_4 , придбала об`єкт нерухомості: будинок АДРЕСА_2 , з житловою площею 63,5 кв.м., позначений на плані під літ. А, сарай під літ.Б., погріб під літ.В, споруди, розташовані на земельній ділянці площею 600 кв.м. для обслуговування будинку. Договір уповноважена зареєструвати Марганецька філія ТБ «Українська», реєстраційний номер 156069 від (26.06).2001 року. Також на договорі міститься штамп реєстрового запису на документі на праві особистої власності. В цілому по АДРЕСА_6 зареєстрований Марганецьким міжміським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_2 , за реєстровим № 39-119 11.04.2002 року (а.с.7).
Технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду за адресою АДРЕСА_4 з-д 2 записано на ОСОБА_2 (а.с.8-9).
19.06.2015 року ОСОБА_2 написала заповіт, за яким на випадок її смерті зробила розпорядження: все майно, яке на день смерті виявиться їй належним, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, а також все те, на що вона за законом матиме право і належні їй майнові права та її обов`язки на час смерті вона заповідає своєму сину – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт посвідчено Єрьоменко Р.П., приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за № 642 (а.с.6, 12, 13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с.14).
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача – ОСОБА_5 (а.с.6, 15).
ОСОБА_2 , ОСОБА_1 були зареєстровані в будинку АДРЕСА_7 , про що свідчить домова книга (а.с.10-11).
Рішенням виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області № 761 від 20.11.2025 року «Про зміну адреси житлового будинку АДРЕСА_4 », вирішено: змінити житловому будинку адресу: з АДРЕСА_1 – на АДРЕСА_1 (а.с.17).
Згідно витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про присвоєння адрес Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, номер рішення 761 від 20.11.2025 року, відбулася зміна адреси: АДРЕСА_1 (а.с.16).
02.10.2025 року приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Єрьоменко Р.П. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, на заяву ОСОБА_1 про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки договір купівлі-продажу від 27.06.2001 року зареєстрований Українською товарною біржею за № 156069 є недійсним. Зазначений договір не може бути прийнятий, так як згідно ст.227 ЦК УРСР, що діяв на час укладення договору, договір купівлі-продажу житлового будинку мав бути посвідчений нотаріально. Недотримання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору (а.с.18).
Також приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Єрьоменко Р.П. було повідомлено ОСОБА_1 , що у її провадженні знаходиться спадкова справа щодо майна ОСОБА_2 , останнє місце проживання якої було: АДРЕСА_3 . Спадкова справа знаходиться в процесі підготовки до видачі свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 (а.с.19).
Згідно звіту про оцінку нерухомого майна – житлового будинку з господарчими будівлями, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , складеного ФОП, суб`єктом оцінної діяльності ОСОБА_6 , від 21.11.2025 року, його вартість складає 109605,00 гривень (а.с.20-24).
За правилами ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За змістом ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Отже, питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Суд встановив, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та після смерті якої відкрилася спадщина, у тому числі на нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 з житловою площею 63,5 кв.м. 
З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу нерухомості від 27.06.2001 року за реєстраційним номером 156069, посвідчений Товарною біржею «Українська» оформлений без нотаріального посвідчення, тому не може бути прийнятий для вчинення нотаріальної дії в якості правовстановлюючого документа на цей об`єкт нерухомого майна.
Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до п.4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01.01.2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.
Відповідно до ст.49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом.
За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду з усіх істотних умов. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договору даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди.
Відповідно до ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст.15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до ч.2 якої угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.
Міністерство юстиції України за № 17-12-44 від 10.04.1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі, не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню.
Положеннями ст.47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною 2 статті 48 цього Кодексу.
Відповідно до ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року зі змінами № 15 від 15.05.1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч.2 ст.47 ЦК України за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.
Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13.12.1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19.01.1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою.
Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.
Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно статей 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових будинків повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.
У ЦК УРСР 1963 року не передбачалися правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів.
У частині другій статті 15 Закону України «Про товарну біржу» міститься спеціальна норма щодо положень статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року. Статті 47 і 227 ЦК УРСР 1963 року унормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а частина друга статті 15 Закону «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі.
Спеціальна норма (частина друга статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) має перевагу над загальними (статті 47 та 227 ЦК УРСР 1963 року) нормами. Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 за життя набула право власності на житловий будинок  АДРЕСА_1 (колишня адреса:  АДРЕСА_2 ), який оформлено договором купівлі-продажу нерухомості від 27.06.2001 року та зареєстровано на Товарній біржі «Українська», про що міститься відмітка про реєстрацію у Марганецькому міжміському бюро технічної інвентаризації 11.04.2002 року за номером 39-119. Тому, наявне у ОСОБА_2 право власності на вищевказаний житловий будинок є об`єктом спадкування після її смерті.
Також, аналізуючи викладені вище правові норми, суд дійшов висновку, що за встановлених у справі обставин, права позивача підлягають захисту шляхом визнання за ним права власності на нерухоме майно, і у зв`язку з цим позов підлягає задоволенню.
Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду і розглядом цивільної справи.
Керуючись ст.ст.12, 13, 77-81, 259, 263-265, 268, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.
Визнати право власності на будинок АДРЕСА_1 , з житловою площею 63,5 кв.м. за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Судові витрати віднести на рахунок позивача.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження за умов, визначених в ч.2 ст.354 ЦПК України.
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 . 
Відповідач: територіальна громада міста Марганець в особі Марганецької міської ради, юридична адреса: Дніпропетровська область, м.Марганець, вул.Єдності, 29-а.

Повне судове рішення складено 01.04.2026 року

Суддя: Н. М. Нанічкіна