ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 березня 2026 року   Справа № 906/1325/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуюча суддя Романюк Ю.Г., суддя Крейбух О.Г. ,  суддя Миханюк М.В. 
секретар судового засідання Порєчна Т.Г. 

за участю представників сторін:
позивача: Ковальов О.Р. (в режимі відеоконференції), Лисий В.І., Дячук І.В.
відповідача: адвокат Єлісєєв В.А., Некрашевич Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Радомишльський лісгосп АПК "Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.12.2025 (повний текст рішення складено 19.12.2025), ухвалене суддею Тимошенком О.М. у м. Житомир 
у справі № 906/1325/25
за позовом Державної екологічної інспекції Поліського округу
до Дочірнього підприємства "Радомишльський лісгосп АПК "Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради
про стягнення 1 750 529,83 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції; процесуальні дії у справі:
Рішенням Господарського суду Житомирської області від 11.12.2025 у цій справі позов задоволено; стягнуто з ДП "Радомишльський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради 1 750 529, 83 грн завданих збитків внаслідок незаконної порубки дерев. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, а також покласти на позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.02.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства "Радомишльський лісгосп АПК "Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради на рішення Господарського суду Житомирської області від 11.12.2025 у справі № 906/1325/25.
13.02.2026 від Державної екологічної інспекції Поліського округу надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 оголошено перерву в судовому засіданні до 09 березня 2026 р. о 09:30 год у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань № 4.
Щодо клопотання про долучення нових доказів та поновлення строку на їх подання, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для його задоволення. Судова колегія вважає причини пропуску встановленого законом строку неповажними, виходячи з наступного.
Частиною 2 ст. 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічний принцип закріплено у ч. 2 ст. 2, ч. 1 ст. 13 ГПК України. 
У межах застосування принципу змагальності при здійсненні судочинства у господарських судах (ст. 13 ГПК України) приписи ч. 4 цієї статті передбачають, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з не вчиненням нею процесуальних дій. 
При цьому, закріплений ст. ст. 7, 13 ГПК України принцип рівності сторін у судовому процесі, у розумінні "справедливого балансу" між сторонами, вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно іншої сторони. 
Для забезпечення цих принципів процесуальних закон передбачає вчинення сторонами та іншими учасниками господарського судочинства такої процесуальної дії як надання доказів у справі, що в силу положень ст. 74 ГПК України є обов`язком сторони а саме довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 74 ГПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, оскільки це є порушенням основних засад (принципів) господарського судочинства, зокрема, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, пропорційності, змагальності та диспозитивності.
Правила подання доказів регламентовані приписами статті 80 ГПК України. 
Відповідно до положень ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Відтак за змістом наведених положень ст. ст. 7, 13, 74, 80, 269 ГПК України та згідно з висновком щодо застосування приписів ст.ст. 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17 та від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 13.01.2022 у справі № 10/Б-921/1442/2013, від 13.06.2023 у справі № 904/6032/21, єдиним винятковим випадком, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи, у даному випадку - на позивача.
Тоді як прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв матиме наслідком порушення приписів ст. 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність. 
Обґрунтовуючи причини неподання доказів у встановлений законом строк, відповідач зазначає про об`єктивну складність їх отримання, зумовлену низкою факторів. Зокрема, з моменту створення відповідних документів минуло понад п`ять років, протягом яких на підприємстві відбулася зміна більшості посадових осіб (директора, головного лісничого та персоналу лісництва), що відбувалося в умовах карантинних обмежень, запроваджених у зв`язку з поширенням COVID-19, а також під час дії воєнного стану.
Крім того, у клопотанні наголошено на тому, що частина службової документації, яка стосується цієї справи, була вилучена слідчими СВ ВП № 3 Житомирського РУП ГУНП в рамках кримінального провадження № 12021060450000137. 
Також, додатковими перешкодами стали реорганізація Забілоцького лісництва, ліквідація Вишевицького лісництва та реконструкція адміністративної будівлі, що потребувало тривалого часу на інвентаризацію та впорядкування архіву.
Підсумовуючи викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення клопотання про поновлення строку та долучення нових доказів, оскільки наведені причини не є винятковим випадком у розумінні ст. ст. 80, 269 ГПК України та правових висновків Верховного Суду. 
Враховуючи об`єктивне існування цих документів на момент розгляду справи в першій інстанції та підтверджену протоколом судового засідання відсутність заперечень представника проти закриття підготовчого провадження, суд констатує відсутність непереборних обставин, які б перешкоджали їх своєчасному поданню, що виключає можливість їх прийняття на стадії апеляційного перегляду.
Варто також зауважити, що апелянт у клопотанні безпідставно наголошує на пропуску позивачем процесуального строку для подання відзиву, оскільки такі твердження суперечать матеріалам справи та вимогам процесуального закону. 
Згідно з приписами ч. 6 ст. 242 ГПК України, належним доказом вручення судового рішення є повідомлення про його доставку до Електронного кабінету особи.
Оскільки ухвала Північно-західного апеляційного господарського суду від 02.02.2026, якою зокрема запропоновано позивачу подати відзив на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня її вручення, була отримана інспекцією 04.02.2026 о 10:53, що вбачається з комп`ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду", встановлений судом десятиденний строк розпочався саме з цієї дати. 
Таким чином, подання відзиву 13.02.2026 (на дев`ятий день) відбулося в межах визначеного судом строку, що спростовує доводи апелянта.

Узагальнений виклад доводів апеляційної скарги та заперечень учасників справи:
В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області від 11.12.2025 у цій справі та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного дослідження всіх обставин справи та повної оцінки наявних у ній доказів. 
Зокрема, відповідач наголошує на неправильному застосуванні судом першої інстанції норм матеріального права щодо позовної давності. Апелянт вказує, що під час розгляду справи ним було заявлено про сплив строку позовної давності, однак суд не надав належної оцінки цим доводам і фактично залишив їх поза увагою. 
На переконання скаржника, позов подано поза межами встановленого законом строку, що мало б стати самостійною підставою для відмови у задоволенні вимог.
Крім того, на думку відповідача, суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, заподіяної довкіллю внаслідок незаконної порубки дерев, оскільки не встановлено усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення. Наголошено, що для притягнення особи до відповідальності має бути доведено сукупність таких умов, як протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок та вина, проте суд належним чином не підтвердив зазначених обставин і дійшов передчасного висновку про задоволення позову.
Також у скарзі зазначається, що суд першої інстанції не дослідив усі зібрані у справі докази в їх сукупності, обмежившись лише вибірковою оцінкою матеріалів, поданих позивачем. Залишивши поза увагою ті матеріали, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, суд порушив вимоги законодавства щодо повного та всебічного розгляду справи. Така вибірковість, на переконання апелянта, призвела до неправильного встановлення фактичних обставин та ухвалення помилкового судового рішення.
У відзиві позивач заперечує проти доводів апелянта та стверджує, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, оскільки воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права. 
Інспекція зазначає, що аргументи скаржника не відповідають фактичним обставинам справи та зводяться переважно до суб`єктивної незгоди з висновками суду. Зокрема, у діях відповідача вбачається повний склад цивільного правопорушення, що включає протиправну поведінку у формі недотримання правил збереження лісу, заподіяну шкоду лісовим ресурсам, причинний зв`язок між діями відповідача та збитками, а також його вину. Зазначені обставини підтверджуються належними доказами: актом перевірки, польовими переліковими відомостями, розрахунком розміру шкоди та відповідними претензійними матеріалами.
Щодо правомірності проведення контрольного заходу, позивач вказує, що підставою для перевірки стало звернення громадянина про порушення порядку лісозаготівлі, зокрема проведення санітарних рубок під виглядом ділового лісу. Під час інспектування було виявлено пні зрізаних дерев, які не були передбачені документацією, а порівняння польових відомостей із первинними матеріалами відводу лісосік виявило суттєві розбіжності. 
Позивач наголошує на законності визначення розміру шкоди, оскільки розрахунок здійснено згідно з чинними таксами, а заміри проводилися повіреними засобами вимірювальної техніки. 
Заперечення відповідача щодо врахування порубок минулих років відхиляються як безпідставні, оскільки такі об`єкти не включалися до відомостей інспекції та не впливали на загальну суму стягнення.
Позивач резюмує, що відповідно до Лісового кодексу України та Закону "Про охорону навколишнього природного середовища", підприємство зобов`язане у повному обсязі відшкодувати збитки, заподіяні внаслідок неналежного виконання обов`язків щодо охорони лісу.

В судових засіданнях представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав та просив останню задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати. 
Представники позивача вимоги скарги заперечили з підстав, наведених у відзиві, просили оскаржуване рішення залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, присутніх представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи/заперечення учасників провадження, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, з урахуванням повноважень, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів апеляційного господарського суду встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Обставини справи, встановлені судами:
05 липня 2021 року на гарячу лінію Державної екологічної інспекції Поліського округу надійшло звернення за вх. № Л-182 від громадянина Лисенка В.М., у якому повідомлялося про можливі порушення лісозаготівельної діяльності Дочірнім підприємством "Радомишльський лісгосп АПК". У зверненні зазначалося, що під виглядом санітарних рубок здійснюється вирубування сирого ділового лісу, а також що зрізана деревина вивозиться приватними лісовозами без чипування. Крім того, на місцях проведення суцільних рубок, за твердженням заявника, були відсутні діляночні стовпи, що ставить під сумнів законність таких рубок. У зв`язку з цим заявник просив провести перевірку діяльності зазначеного суб`єкта господарювання.
З урахуванням вказаного звернення Державною екологічною інспекцією України 15.07.2021 видано погодження № 3.1/1390 ПГ на проведення Державною екологічною інспекцією Поліського округу позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства Дочірнім підприємством "Радомишльський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради.
На виконання зазначеного погодження Державною екологічною інспекцією Поліського округу видано наказ від 22.07.2021 № 213-ОД "Про здійснення заходу державного нагляду (контролю)". На підставі цього наказу оформлено направлення від 22.07.2021 № 475 на проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів стосовно Дочірнього підприємства "Радомишльський лісгосп АПК".
Перед початком проведення відповідного заходу посадові особи Державної екологічної інспекції Поліського округу пред`явили керівнику суб`єкта господарювання направлення № 475 від 22.07.2021 на проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю), про що у направленні міститься відповідна відмітка.
На підставі зазначених документів у період з 27.07.2021 по 05.08.2021 Державною екологічною інспекцією Поліського округу проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів Дочірнім підприємством "Радомишльський лісгосп АПК" Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради.
За результатами проведеної перевірки державними інспекторами з охорони навколишнього природного середовища Поліського округу встановлено порушення вимог природоохоронного законодавства, які зафіксовано в акті перевірки № 453 від 05.08.2021.
Зокрема, під час перевірки діяльності Забілоцького лісництва встановлено такі порушення:
1. Квартал (далі кв.) 42, виділ (далі - вид.) 41, пл. 3,5 га. санітарне рубання вибіркове (СРВ) - 2021 року, під час розробки лісосіки здійснено незаконну порубку 1 (одного) дерева породи береза в межах виділеної лісової ділянки, не назначеного до рубки.
Розмір шкоди заподіяної лісу незаконною порубкою дерева, згідно розрахунку становить 7978,16 грн.
2. Кв. 60 вид. 13, пл. 2,2 га. санітарне рубання вибіркове (СРВ) - 2021 року, під час розробки лісосіки здійснено незаконну порубку 49 (сорока дев`яти) дерев породи сосна в межах виділеної лісової ділянки, не назначених до рубки.
Розмір шкоди заподіяної лісу незаконною порубкою дерев, згідно розрахунку становить 484739,29 грн.
3. Кв. 50, вид. 19, пл. 3,4 га. санітарне рубання вибіркове (СРВ) - 2021 року, під час розробки лісосіки здійснено незаконну порубку 89 (вісімдесяти дев`яти) дерев породи сосна та (одного) дерева породи береза в межах виділеної лісової ділянки, не назначених до рубки. Розмір шкоди заподіяної лісу незаконною порубкою дерев, згідно розрахунку становить 469946,18 грн.
4.Кв. 60, вид. 9, пл. 6,3 га. санітарне рубання вибіркове (СРВ) - 2021 року, під час розробки лісосіки здійснено незаконну порубку 73 (сімдесяти трьох) дерев породи сосна в межах виділеної лісової ділянки, не назначених до рубки. Розмір шкоди заподіяної лісу незаконною порубкою дерев, згідно розрахунку становить 490187,79 грн.
5. Кв. 55, вид. 5, пл. 5,7 га. санітарне рубання вибіркове (СРВ) - 2021 року, під час розробки лісосіки здійснено незаконну порубку 18 (вісімнадцяти) дерев породи сосна в межах виділеної лісової ділянки, не назначених до рубки. Розмір шкоди заподіяної лісу незаконною порубкою дерев, згідно розрахунку становить 266029,54 грн.
6. Кв. 41, вид. 33, пл. 4,7 га. санітарне рубання вибіркове (СРВ) - 2021 року, під час розробки лісосіки здійснено незаконну порубку 5 (п`яти) дерев породи сосна та 1(одного) дерева породи акація в межах виділеної лісової ділянки, не назначених до рубки. Розмір шкоди заподіяної лісу незаконною порубкою дерев, згідно розрахунку становить 31648,87 грн.
Як встановлено перевіркою, порубка здійснювалася щодо сироростучих дерев, які не зазначалися у лісорубних квитках та не належали до дерев, призначених для санітарних рубок. Зазначене підтверджується польовими переліковими відомостями, складеними інспекцією.
У польових перелікових відомостях зафіксовано кількість і породу зрубаних дерев, діаметри пнів у корі біля шийки кореня, а також категорію придатності дерев (сироростучі чи сухостійні). Польовий перелік проводився працівниками інспекції у присутності представників суб`єкта господарювання.
Виявлені порушення відображено в акті перевірки № 453 від 05.08.2021 щодо додержання вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів.
Примірник зазначеного акта отримано директором підприємства Ільницьким С.О. 05.08.2021, що підтверджується відповідною відміткою в акті.
Також встановлено, що акт перевірки № 453 від 05.08.2021 є чинним, у судовому порядку не оскаржувався та не скасовувався.
Зазначений акт перевірки є основним доказом, яким зафіксовано факт виявлених правопорушень.
Заміри діаметрів пнів зрубаних дерев здійснювалися повіреною металевою мірною стрічкою - рулеткою вимірювальною YT-7110, інв. № 0002, виробництва ТМ "YATO".
Розрахунок розміру шкоди, заподіяної лісу незаконною порубкою дерев Дочірнім підприємством "Радомишльський лісгосп АПК", проведено інспекцією відповідно до Порядку проведення індексації такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу підприємствам, установам та громадянам, а також додатку № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу".
Загальний розмір шкоди, заподіяної лісу, відповідно до проведених розрахунків становить 1 750 529,83 грн.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.
Згідно зі статтею 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.
Відповідно до ст. 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні та регулюванню використання на території України підлягають навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, а також природні ресурси - як залучені до господарського обігу, так і ті, що на відповідний час не використовуються в економіці (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліси та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
За приписами ст. ст. 16, 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється на умовах постійного або тимчасового користування. Ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства надаються у постійне користування без встановлення строку спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, а також іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено відповідні лісогосподарські підрозділи.
Частиною другою ст. 19 Лісового кодексу України встановлено, що постійні лісокористувачі зобов`язані забезпечувати охорону, захист і відтворення лісів, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, а також здійснювати інші заходи відповідно до законодавства на засадах сталого розвитку.
Згідно зі ст. 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на їх збереження від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, а також захист від шкідників і хвороб. Забезпечення охорони та захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, органи місцевого самоврядування, власників лісів та постійних лісокористувачів.
Відповідно до ст. 90 Лісового кодексу України основними завданнями державної лісової охорони є здійснення державного контролю за додержанням лісового законодавства, забезпечення охорони лісів від пожеж і незаконних рубок, а також захист лісів від шкідників, хвороб та пошкоджень внаслідок антропогенного чи іншого шкідливого впливу.
Статтями 105, 107 Лісового кодексу України передбачено, що відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні, зокрема, у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників, а також у порушенні строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Згідно зі ст. ст. 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення природоохоронного законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільну або кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну внаслідок такого порушення, у порядку та розмірах, встановлених законодавством України. При цьому шкода, заподіяна порушенням природоохоронного законодавства, підлягає компенсації у повному обсязі.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції надавав оцінку висновкам суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи:
Розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, надавши правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, колегія суддів зазначає таке.
Щодо доводів апелянта про відсутність підстав для відшкодування шкоди, заподіяної довкіллю внаслідок незаконної порубки дерев, судова колегія зазначає таке.
За своєю правовою природою відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, є різновидом позадоговірної (деліктної) відповідальності.
Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За загальним правилом про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди (збитків) - деліктну відповідальність, що визначено та випливає із положень статті 1166 ЦК України, юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, а тому для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: шкоди; протиправної поведінки; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою; вини.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Відсутність хоча б одного із вищеперелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.
Зокрема, варто також зауважити, що відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, та які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку, є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.
Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що відповідач, як постійний лісокористувач, згідно зі ст. 89 Лісового кодексу України, зобов`язаний забезпечувати належну охорону та захист лісових насаджень.
Зокрема, обґрунтовано встановлено, що цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства несуть не лише особи, які безпосередньо здійснюють незаконну рубку дерев, а й постійні лісокористувачі, до яких належить апелянт. 
Вина таких користувачів проявляється у протиправній бездіяльності, тобто у невжитті належних управлінських, організаційно-розпорядчих та господарських заходів з метою забезпечення охорони та збереження лісу на підвідомчих ділянках.
Оскільки скаржник, як постійний лісокористувач, не забезпечив належного збереження лісу, це призвело до незаконної порубки 235 дерев третіми особами.
Колегія суддів апеляційної інстанції також звертає увагу на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27 березня 2024 року у справі №?908/65/23, у якому вказано, що не встановлення безпосередніх порушників у акті не спростовує висновків судів про незабезпечення постійним лісокористувачем охорони лісу, і відсутність встановлених осіб, які здійснили незаконну рубку, не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати завдану шкоду державі.
Суд вважає за необхідне наголосити, що не має значення, хто безпосередньо здійснив незаконну рубку дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування апелянту. Визначальним у даному випадку є факт порушення постійним лісокористувачем своїх обов`язків щодо організації охорони та захисту лісових насаджень
У зв`язку з цим будь-які посилання на закриття кримінального провадження (незалежно від причини такого закриття) щодо окремих осіб у кримінальній площині не мають юридичного значення для цивільно-правового спору у цій ситуації. 
Таким чином, наявність або відсутність кримінальної відповідальності третіх осіб не впливає на встановлений причинний зв`язок між бездіяльністю постійного лісокористувача та завданою шкодою.
Отже, з установлених у справі обставин вбачається, що наявні всі необхідні елементи складу цивільного правопорушення. Зокрема, встановлено протиправну поведінку відповідача, яка полягає у незабезпеченні належної охорони та збереження лісового фонду на підвідомчій йому території; факт заподіяння шкоди, розмір якої визначений відповідно до вимог чинного законодавства та підтверджений належними доказами; а також причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідача та завданою шкодою, оскільки незаконна порубка дерев стала наслідком невиконання відповідачем обов`язку щодо вжиття заходів із охорони лісу. За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що наявні правові підстави для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду.
Відповідно до ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або компенсувати завдані збитки у повному обсязі, при цьому розмір таких збитків визначається виходячи з реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.
Розмір шкоди, заподіяної лісу, визначається відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу".
Як установлено судом першої інстанції, сума збитків визначена на підставі розрахунку, складеного Державною екологічною інспекцією Поліського округу. Матеріали справи містять необхідні вихідні дані, що дають можливість перевірити правильність здійсненого розрахунку, за результатами чого суд дійшов висновку про його обґрунтованість та відповідність вимогам чинного законодавства. Водночас відповідачем не подано належних та допустимих доказів, які б спростовували визначений розмір шкоди.
Щодо доводів апелянта про неповне дослідження доказів судом.
Скаржник зауважує, що суд першої інстанції не дослідив усі зібрані у справі докази в їх сукупності та обмежився вибірковою оцінкою матеріалів справи, однак колегія суддів вважає вищезазначене безпідставним з огляду на таке.
Відповідно до вимог частини 1 статті 74 ГПК Ураїни кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У статті 79 ГПК України зазначається, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінка доказів є виключною компетенцією суду, який розглядає справу, і втручання суду вищої інстанції в таку оцінку можливе лише у випадку, якщо встановлено істотні порушення норм процесуального права або якщо висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.
Водночас саме по собі незадоволення сторони результатами оцінки доказів або незгода з висновками суду не може свідчити про їх недослідження чи про вибірковість у їх оцінці.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення та матеріалів справи, суд першої інстанції дослідив надані сторонами докази, встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, та навів у рішенні мотиви, з яких виходив, дійшовши відповідних правових висновків.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справирішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" ("Pronina v. Ukraine") від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Натомість наведені доводи фактично зводяться до спроби повторної переоцінки доказів, що не узгоджується з межами апеляційного перегляду судового рішення.
Також апелянт звертається до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.01.2025 у справі № 922/618/22, та зазначає, що у цій справі шкода нібито не доведена з огляду на недоліки акта перевірки № 453 від 05.08.2021, зокрема відсутність у ньому детальних відомостей щодо ступеня припинення росту зрубаних дерев, а також підписів окремих інспекторів та непогодження його представниками відповідача.
Колегія суддів відхиляє наведені доводи з огляду на таке.
Насамперед слід зазначити, що наведена апелянтом правова позиція Верховного Суду сформульована з урахуванням конкретних фактичних обставин справи № 922/618/22, у якій судами було встановлено істотні недоліки доказової бази, що унеможливлювали встановлення факту заподіяння шкоди та її розміру. Водночас у цій справі такі обставини відсутні.
Матеріали справи свідчать, що факт незаконної порубки дерев та заподіяння шкоди підтверджується сукупністю доказів, зокрема актом перевірки, переліковими відомостями пнів зрізаних дерев, розрахунком шкоди, а також іншими даними перевірки. 
Відтак хоча суд першої інстанції й вказує на те, що акт перевірки основним доказом у справі, однак він не є єдиним, а підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами, відповідно до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України.
Відхиляючи доводи скаржника про відсутність у матеріалах перевірки відомостей ступеня припинення росту дерев, варто зазначити, що цей аргумент не спростовує заподіяння шкоди, оскільки з наявних у справі доказів вбачається, що йдеться саме про повне зрубування дерев, яке об`єктивно унеможливлює їх подальший ріст.
За таких обставин факт заподіяння шкоди лісовому фонду є очевидним, а посилання апелянта на необхідність додаткового визначення ступеня припинення росту дерев у даному випадку не має вирішального значення для встановлення самого факту правопорушення.
Щодо відсутносі підписів на акті перевірки судова колегія констатує наступне.
Сама по собі відсутність підписів окремих посадових осіб органу державного нагляду (контролю), які були зазначені серед осіб, що брали участь у проведенні перевірки, не свідчить про недійсність складеного акта та не позбавляє його доказового значення.
Водночас враховано, що непідписання акта перевірки представниками суб`єкта господарювання або висловлення ними незгоди з його змістом не спростовує викладених у ньому обставин.
Щодо недопустимості здійснених під час перевірки замірів діаметрів пнів у зв`язку з відсутністю належних доказів повірки використаної рулетки вимірювальної типу YT-7110 виробництва ТМ "YATO" колегія суддів вважає необґрунтованими.
Виходячи з матеріалів справи, на підтвердження використання під час проведення перевірки відповідного засобу вимірювальної техніки позивачем було подано паспорт на рулетку вимірювальну типу YT-7110 з інвентарним № 0002. При цьому самі по собі посилання апелянта на відсутність у зазначеному документі окремих реквізитів не спростовують факту використання такого засобу вимірювання під час проведення відповідних замірів.
Крім того, судом враховано, що складені під час перевірки перелікові відомості пнів незаконно зрізаних дерев містять дані щодо проведення замірів металевою стрічкою (рулеткою) типу YT-7110, що узгоджується з наданим позивачем паспортом відповідного засобу вимірювання.
Посилання апелянта на те, що у рішенні суду першої інстанції зазначено інший інвентарний номер рулетки, а саме № 0005, не свідчить про використання іншого засобу вимірювальної техніки та саме по собі не спростовує встановлених судом обставин. За відсутності у матеріалах справи будь-яких доказів існування іншої рулетки такого типу з відповідним інвентарним номером, наведена розбіжність може бути наслідком механічної описки у тексті судового рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що здійснені під час перевірки заміри діаметрів пнів є недостовірними або проведені з використанням неналежного засобу вимірювання, а тому відповідні доводи відхиляються.
Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності.
Скаржником зазначено, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, поданий після спливу строку позовної давності, та не розглянув належним чином заяву відповідача про її застосування.
Однак судова колегія не погоджується з наведеними доводами з огляду на таке.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки. 
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники (постанова від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16).
Як убачається з матеріалів справи, факт порушення природоохоронного законодавства було встановлено за результатами проведеної перевірки, що оформлено актом № 453 від 05.08.2021. Саме з моменту складання такого акта контролюючий орган об`єктивно отримав інформацію про факт правопорушення та можливу особу, відповідальну за заподіяну шкоду.
Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Отже, враховуючи те, що з 02.04.2020 до 30.06.2023 на території України діяв карантин, строк позовної давності в даному випадку продовжувався.
Поряд із цим, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан в Україні строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України та триває до теперішнього часу.
Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (набрав законної сили 17.03.2022) Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (набрав чинності 30.01.2024) вищевказаний пункт 19 викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
14 травня 2025 року Законом України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" скасовує норму про загальне зупинення строків позовної давності на період воєнного стану. Закон набрав чинності 4 вересня 2025 року, тобто з цієї дати строки позовної давності відновили свій перебіг.
Отже, на момент звернення позивача до суду строк позовної давності фактично не сплив, оскільки його перебіг був зупинений дією відповідних законодавчих положень.
Зокрема скаржник вказує, що суд першої інстанції безпідставно врахував запровадження воєнного стану в Україні як підставу для продовження строку позовної давності. На обґрунтування цієї позиції зазначено, що сам лише факт запровадження воєнного стану не може бути підставою для безумовного продовження процесуальних строків у всіх випадках.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що наведена апелянтом правова позиція стосується питання поновлення процесуальних строків, тобто строків, установлених процесуальним законом для вчинення процесуальних дій у межах судового провадження.
Водночас позовна давність є інститутом матеріального права, що прямо випливає зі змісту статей 256-268 Цивільного кодексу України, які регулюють строк, у межах якого особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права.
Таким чином, позовна давність визначає межі реалізації матеріального права на судовий захист, а не порядок здійснення процесуальних прав у межах судового розгляду.
Отже, наведена практика стосується особливостей дотримання процесуальних строків, у той час як доводи апелянта в цій частині стосуються інституту позовної давності. Оскільки ці правові категорії регулюються різними галузями права, зазначена позиція не може бути застосована до спірних відносин і не спростовує законності оскаржуваного рішення.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що навіть у випадку, якщо суд першої інстанції не навів у мотивувальній частині рішення детального обґрунтування щодо незастосування позовної давності, сама по собі така обставина не свідчить про неправильність вирішення спору по суті.
У цьому випадку матеріали справи свідчать, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення заподіяної державі шкоди. 
Відтак, навіть за умови відсутності окремого детального мотивування щодо незастосування позовної давності, така обставина не вплинула на правильність вирішення спору по суті та не призвела до ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що наведені доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування позовної давності у цій справі та не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги:
?За змістом статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
?Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
?Згідно зі ст.76-78 ГПК України належними, допустимими та достовірними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, що входять до предмета доказування, при цьому докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
?Частинами 1-3 ст.13 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки, а кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
?Згідно з ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
? Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
?Згідно з ч.1 ст. 276? ГПК України України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням наведеного, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог та підстав, викладених у ній, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Житомирської області від 11.12.2025 у справі № 906/1325/25 ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування чи зміни відсутні. Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат:
У зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта.
?керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства "Радомишльський лісгосп АПК "Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства "Житомироблагроліс" Житомирської обласної ради - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 11.12.2025 у справі № 906/1325/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.
Справу № 906/1325/25 повернути до Господарського суду Житомирської області.

Повний текст постанови складено "13" березня 2026 р.

Головуюча суддя Романюк Ю.Г. 

Суддя   Крейбух О.Г. 

Суддя   Миханюк М.В.