УКРАЇНА
Справа № 196/1553/25
№ провадження 2/196/216/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року с-ще Царичанка

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Бабічевої Л.П.,
за участі секретаря судового засідання Шевченко Т.І.,

учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий Центр",
відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду с-ща Царичанка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий Центр"  до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ТОВ "Споживчий Центр" звернулось до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між TOB «Споживчий центр» та відповідачем 22.02.2025 р. було укладено кредитний договір (оферти) № 22.02.2025-100000645 шляхом підписання позичальником електронним цифровим підписом заявки, що є невід`ємною частиною даного договору, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 22 000,00 грн. шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника строком на 140 днів під процентну ставку в розмірі 1% в день, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит; комісія за надання кредиту становить 15% від суми кредиту та дорівнює 3 300.00 грн.
ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі. Однак, відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав, у зв`язку із чим станом на дату подачі позовної заяви утворилась заборгованість у розмірі 67 100.00 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 22 000.00 грн., по процентах – 30 800.00 грн., по комісії – 3 300.00 грн., неустойка 11 000.00 грн.
У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором № 22.02.2025-100000645 від 22.02.2025 р. в розмірі 67 100.00 грн., судові витрати в розмірі 2 422.40 грн.
Ухвалою судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 07.01.2026 р. було відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.46). 
Відповідач ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав відзив на позовну заяву (а.с.54-58).

У відзиві на позов відповідач зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з таких підстав.
Позивачем не надано оригіналу кредитного договору або належним чином засвідченої копії, доказів ідентифікації відповідача при укладенні договору, підтвердження фактичного отримання коштів.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить деталізації нарахувань, не підтверджений первинними бухгалтерськими документами.
Умови договору містять несправедливі умови щодо розміру штрафних санкцій та процентної ставки.
Заявлена сума стягнення є неспівмірною із сумою основного боргу.
Позивачем не доведено, що строк позовної давності не сплив.
Просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.
У відповіді на відзив, який подано через систему «Електронний суд» представником позивача Ларіоновим К.О., представник позивача просив позовні вимоги задовольнити (а.с.64-82).
У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що кредитний договір №22.02.2025-100000645 від 22.02.2025 р. укладений в електронній формі, що відповідно до норм чинного законодавства прирівнюється до письмової, підписаний відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора.
Видача коштів кредиту відповідачу підтверджується листом ТОВ «УПР».
Щодо виписки по банківському рахунку, то ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а тому наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимими доказом заборгованості.
Відповідач заперечує вірність розрахунку спірної заборгованості, проте не надав власного розрахунку.
Комісія щодо надання суми кредиту становить 3 300.00 грн. та являється одноразовою.
Стягнення неустойки передбачено умовами кредитного договору.
Розгляд справи, представник позивача просив здійснювати без його участі.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про місце, день та час слухання справи відповідач був повідомлений належним чином згідно з порядком, встановленим ст.128 ЦПК України (а.с. 62-63, 88-89).
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 22.02.2025 р. між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 за допомогою електронного цифрового підпису укладено кредитний договір № 22.02.2025-100000645 шляхом підписання заявки про прийняття пропозиції укладення кредитного договору, за умовами якого кредитор надав боржнику кредит у сумі 22 000,00 грн. шляхом перерахунку коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 хх-хххх-5542 строком на 140 днів, процентна ставка фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 1% за 1 день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку на який надається кредит; комісія пов`язана з наданням кредиту - 15% від суми кредиту та дорівнює 3 300.00 грн., що підтверджується пропозицією укладення кредитного договору ТОВ «Споживчий центр», заявкою про укладення кредитного договору, відповіддю про прийняття пропозиції кредитного договору, відповіддю позичальника про прийняття пропозиції (акцепт) (а.с.18-22).
Пропозиція укладення кредитного договору, заявка про укладення кредитного договору підписано ОСОБА_1  електронним підписом одноразовим ідентифікатором "Е681".
Видача ТОВ «Споживчий центр» ОСОБА_1 кредиту в сумі 22000,00 грн. підтверджується інформацією ТОВ "Універсальні платіжні рішення" від 09.12.2025 р. №1-0912, відповідно до якої між ТОВ "Універсальні платежі" та ТОВ "Споживчий центр" укладено договір на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024 р., та згідно якого 22.02.2025 р. 10:41:26 перераховано кошти в розмірі 22 000.00 грн. на картку відповідача 4441114454115542, номер транзакції в системі iPay.ua- 660747658, призначення платежу: видача кредиту за договором № 22.02.2025-100000645 (а.с.27).
Тому суд не бере до уваги твердження відповідача щодо відсутності факту переказу коштів на рахунок відповідача. 
Таким чином, суд дійшов висновку, що кредитний договір № 22.02.2025-100000645 від 22.02.2025 р. був підписаний ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, чим підтверджено укладання між ним та ТОВ «Споживчий центр» такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт кредитора за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.
Згідно довідки-розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором №22.02.2025-100000645 від 22.02.2025 р. вбачається, що у ОСОБА_1 наявна перед позивачем заборгованість в загальній сумі 67 100.00 грн., з яких 22 000.00 грн. - основний борг, 30 800.00 грн. - відсотки, 3 300.00 грн. – комісія, 11 000.00 грн. - неустойка (а.с. 30).
Отже, позивач виконав зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти. Відповідач, взяті на себе зобов`язання не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість.
За положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно із ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Крім того, суд зазначає, що за п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Згідно із ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
На підставі абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Таким чином, кредитний договір № 22.02.2025-100000645 від 22.02.2025 р. був підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, чим підтверджено укладення між сторонами такого договору, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт позивача за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочинів.
Отже, існують підстави вважати, що сторонами належно обумовлено умови користування позиченими коштами та позичальнику належним чином повідомлено про умови позики.
Тому твердження відповідача щодо відсутності доказів ідентифікації відповідача при укладенні договору, судом не беруться до уваги.
Щодо вимоги про стягнення неустойки, суд зазначає таке.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
За ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків, саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому, це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі.
Пеня, як різновид неустойки, характеризується такими ознаками: а) застосування виключно у грошових зобов`язаннях; б) можливість встановлення тільки за такий вид порушення зобов`язання, як прострочення виконання (порушення умови про строки); в) обчислення у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання; г) триваючий характер нарахування пені за кожен день прострочення.
Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (частина друга статті 551 ЦК України).
Відповідно до п. 15 Заявки кредитного договору № 22.02.2025-100000645 від 22.02.2025 р.  (кредитної лінії) сторони погодили, що неустойка: 220,00 грн за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.
Звертаючись до суду із позовом, ТОВ «Споживчий центр» просило стягнути із відповідача за кредитним договором, зокрема і неустойку, в розмірі 11 000.00 грн.
Разом з тим, відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 суд зазначив щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. 
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: 1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі №183/7850/22.
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Тому позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення неустойки в розмірі 11 000.00 грн. задоволенню не підлягають.
Щодо твердження відповідача ОСОБА_1 , що позивачем не надано оригіналу кредитного договору або належним чином засвідченої копії, то суд зазначає таке.
Відповідно до вимог законодавства, до суду можуть бути подані оригінали електронних доказів, електронна копія електронного доказу, засвідчена електронним підписом, а також паперова копія електронного доказу, засвідчена у встановленому законом порядку засвідчувальним написом «Згідно з оригіналом», найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів (ініціалу імені) та прізвища, що скріплюється печаткою.
Водночас необхідно відрізняти примірник електронного документа, який є оригіналом, від електронної копії. У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або у разі його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожен електронний примірник вважається оригіналом електронного документа (ч. 2 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»). Тому якщо створюється електронний документ на комп`ютері чи ноутбуці, а потім зберігається на інший носій (флеш-накопичувач, картка, диск), то відповідно до Закону «Про електронні документи та електронний документообіг», збережений примірник буде оригіналом електронного документа.
У відповідності до ч. 9 ст.10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).
У частині 3 ст. 99 КПК України законодавець визначив, що оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа ще і його відображення, якому надається таке значення як документу. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Така позиція відповідає судовій практиці. Зокрема, постановою Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29.03.2021 р. у справі № 554/5090/16-к (провадження №51-1878кмо21) розтлумачено порядок оцінки електронного доказу та його допустимості. Один і той же електронний документ може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом екземпляри електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом і датою створення. Відповідно до приписів ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», у випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожен електронний примірник вважається оригіналом електронного документа, де матеріальний носій є способом збереження інформації, який має значення тільки тоді, коли електронний документ виступає речовим доказом.
Виходячи із вказаного, ТОВ «Споживчий центр» надано до суду копію вищезазначеного договору у відповідності до вимог законодавства, яка є належним доказом існування правовідносин між відповідачем та первісним кредитором.
У відзиві на позов відповідач ОСОБА_1 зазначив, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить деталізації нарахувань, не підтверджений первинними бухгалтерськими документами.
Так, відповідно до п. 62 Постанови «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України» визначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.
Статтею 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.
Згідно пункту 2 статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею, зокрема, є інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.
Відповідно до ст. 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність визначено порядок розкриття банками банківської таємниці, зокрема, за рішенням суду.
Таким чином, виписка по рахунку клієнта, належить до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений Законом.
Окрім того, згідно пункту 5 ч. 1 статті 10 Закону України «Про платіжні послуги» до надавачів платіжних послуг належать фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг.
Частиною 3 ст. 10 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що фінансові установи мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону (крім банків) та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом.
Оскільки ТОВ «Споживчий центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак надану позивачем довідку-розрахунок (а.с.30), суд вважає належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі.
Щодо твердження відповідача щодо несправедливих умов по розміру штрафних санкцій та процентної ставки, суд зазначає таке.
Відповідно до умов кредитного договору № 22.02.2025-100000645 від 22.02.2025 р., строк користування кредитом 140 днів, дата повернення - 11.07.2025 р.; відсоткова ставка - 1%; станом на 11.07.2025 р. заборгованість за процентами за користування кредитом становить 30 800.00 грн, відповідно до умов кредитного договору, виходячи із розрахунку: (22 000,00 грн сума кредиту х 1% (ставка протягом всього строку) х 140 днів = 30 800.00 грн).
Комісія за надання кредиту становить 3 300.00 грн., стягнення якої передбачено одноразово, а не за обслуговування кредитної лінії щомісячно, що також погоджено умовами кредитного договору. Будь-яких умов про оплатність послуг (нарахування комісії) послуг з надання інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, - кредитний договір № 22.02.2025-100000645 від 22.02.2025 р. не містить.
Зазначена вище заборгованість по процентам та комісії підтверджується також наданою позивачем довідкою-розрахунком про стан заборгованості, яка є арифметично правильною та не спростована відповідачем (а.с. 30). 
Відповідач зазначає, що сума стягнення є неспівмірною із сумою основного боргу.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктом 3 ч. 2 зазначеної ст. 18 передбачено, що несправедливою, зокрема, є умова договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Однак, говорячи про компенсацію, законодавець мав на увазі штрафні санкції (неустойку: штраф, пеню тощо), які за своєю суттю мають компенсаційний характер. Проценти не є компенсацією за невиконання умов договору, а є платою за користування чужими грошовими коштами.
В цьому аспекті законодавець встановив вимогу обізнаності споживача про умови кредитування (зокрема, розмір процентів) до підписання самого договору. Зокрема, частиною 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту; зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту); у такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит.
Суд встановив, що відповідач підписав заявку кредитного договору № 22.02.2025-100000645 від 22.02.2025 р., в якій були зазначені умови договору, тіло кредиту, відсотки, комісія. Отже, відповідач був обізнаний з умовами Договору до його підписання і не може посилатися на неспівмірну суму стягнення із сумою основного боргу.
Також, оцінюючи встановлений Договором розмір процентів, суд враховує, що розмір денної процентної ставки, не перевищує 1 % , що передбачено ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».
Щодо доводів відповідача в частині спливу строку позовної давності, то суд зазначає таке.
Так, частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
При цьому, за приписами положень п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України строки позовної давності продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), який мав місце з 02.04.2020 по 30.06.2023.
У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
І лише 4 вересня 2025 року набув чинності Закон № 4434-IX від 14.05.2025, який скасовує зупинення перебігу строків позовної давності на час воєнного стану. Отже, строки, які були призупинені через карантин та воєнний стан (з 2 квітня 2020 року), поновлюють свій перебіг.
Відтак, при розгляді справи не було встановлено пропуску строків позовної давності щодо вимог у цій справі з боку позивача.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до приписів ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до приписів ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
У зв`язку із тим, що отримання у кредит грошових коштів відповідачем підтверджено належними доказами по справі, і у такого учасника справи в силу укладеного договору виникло зобов`язання повернути такі кошти у розмірах та у строки, зазначені у кредитному договорі, та сплачувати відсотки за користування кредитом, а у випадку порушення договірних зобов`язань в частині своєчасного повернення кредитних коштів також сплачувати відповідні штрафні санкції, які прямо передбачені наявними умовами договору.
Враховуючи наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд вважає доведеним обставину порушення відповідачем умов договору в частині своєчасного повернення суми отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків та комісії у встановлені в договорі терміни.
У зв`язку із чим суд вважає, що позов ТОВ «Споживчий центр» підлягає частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованості за тілом кредиту в розмірі – 22 000 грн., відсотками в розмірі 30 800.00 грн. та комісією в розмірі 3 300.00 грн., що становить загальну суму 56 100.00 грн.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією №СЦ00061258 від 11.12.2025 р. про сплату судового збору у розмірі 2 422.40 грн. (а.с. 1). Враховуючи те, що задоволено 83.61 % позовних вимог (56 100.00 грн. від 67100.00 грн. складає 83.61 %), суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, яка становить 2025.37 грн. (2 422.40 грн. х 83.61 % : 100).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 78-80, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий Центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором– задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий Центр" заборгованість за кредитним договором №22.02.2025-100000645 від 22.02.2025 р. у розмірі 56 100.00 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 2025.37 грн.,  а всього 58 125.37 грн. (п`ятдесят вісім тисяч сто двадцять п`ять грн. 37 коп.).
У задоволенні інших позовних вимог - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Споживчий Центр", місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 133-А, код ЄДРПОУ 37356833, р/р НОМЕР_2 , МФО 305299.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя    Л.П. Бабічева