ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" лютого 2026 р. Справа №921/244/25

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:
головуючий суддя Желік М.Б. 
судді Орищин Г.В.
Галушко Н.А.
за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.
розглянувши апеляційну скаргу Збаразької міської ради б/н від 23.12.2025 (вх. №01-05/3813/25 від 24.12.2025)
на рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.11.2025 (повне рішення складено 08.12.2025, суддя Руденко О.В.)
у справі №921/244/25
за позовом Приватного акціонерного товариства “Тернопільський кар`єр” 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю “СЕНДБУД”
до відповідача Збаразької міської ради 
про визнання припиненим права оренди

за участю представників сторін:
від позивача: Заплітна І.А. (поза межами приміщення суду)

Учаснику процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВЛЕНО:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 26.11.2025 у справі №921/244/25 позов задоволено частково; визнано припиненим з 29.03.2023 право оренди Приватного акціонерного товариства “Тернопільський кар`єр” земельної ділянки площею 8,0000 га з кадастровим номером 6122488800:01:001:1111 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд, що пов`язані з користуванням надрами за межами населеного пункту на території Черниховецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 27358533 від 22.12.2015, прийняте державним реєстратором Смолинською В.В., Збаразького районного управління юстиції Тернопільської області, номер запису про інше речове право: 12671917 від 21.12.2015 згідно з договором оренди землі №93, укладеним 09.12.2015 між Приватним акціонерним товариством “Тернопільський кар`єр” та Тернопільською обласною державною адміністрацією; стягнуто зі Збаразької міської ради на користь Приватного акціонерного товариства “Тернопільський кар`єр” 1211,20 грн. витрат зі сплати судового збору та 6 000 грн. витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.11.2025 у справі №921/244/25, відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача сплачений судовий збір в розмірі 2 906,88 грн.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.12.2025 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді – Орищин Г.В., Галушко Н.А.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 29.12.2025 апеляційну скаргу Збаразької міської ради у справі №921/244/25 залишено без руху та встановлено апелянту строк протягом 10 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків, а саме для надання доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 726,72 грн.
07.01.2026 скаржник подав заяву про усунення недоліків, до якої додано платіжну інструкцію про сплату судового збору.
12.01.2026 ухвалою Західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Збаразької міської ради б/н від 23.12.2025 (вх. №01-05/3813/25 від 24.12.2025) на рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.11.2025 у справі №921/244/25; призначено розгляд справи на 18.02.2026; встановлено строк для надання відзиву на апеляційну скаргу до 13.02.2026; витребувано матеріали справи №921/244/25 в Господарського суду Тернопільської області.
13.02.2026 представник позивача подала відзив на апеляційну скаргу (вх. №01-04/1316/26), в якому просить залишити без змін оскаржене рішення, а вимоги апеляційної скарги без задоволення, а також заявила про намір заявити до стягнення судові витрати, що будуть понесені на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 10 000,00 грн. 
17.02.2026 представник відповідача подав клопотання (вх. №01-04/1433/26) про розгляд справи без участі представника та додаткові письмові пояснення (вх. №01-04/1441/26), в тому числі щодо заявленого у відзиві позивача клопотання про понесення ним судових витрат на правничу допомогу.
18.02.2026 ухвалою Західного апеляційного господарського суду розгляд апеляційної скарги відкладено з підстав зазначених у ній.
18.02.2026 та 19.02.2026 представники позивача подали до суду клопотання про участь в судовому засіданні 23.02.2026 в режимі відеоконференції поза межами суду з використанням власних технічних засобів, які ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 19.02.2026 задоволено.
23.02.2026 Збаразька міська рада подала клопотання (вх.№ 01-04/1559/26) про проведення судового засідання без участі уповноваженого представника, зазначивши, що заявлені вимоги підтримує у повному обсязі. 
В судове засідання 23.02.2026 позивач участь уповноваженого представника забезпечив, який надав пояснення щодо вимог та доводів апеляційної скарги та просив врахувати їх при прийнятті постанови, інші учасники провадження у часті уповноважених представників не забезпечили, причин неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали. Матеріали справи свідчать про їх поінформованість про розгляд справи в суді апеляційної інстанції.
За приписами пункту 2 частини першої та пункту 3 частини другої статті 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом. Статтею 43 ГПК України встановлений обов`язок добросовісного користування учасниками судового процесу процесуальними правами. 
Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі “Пономарьов проти України”).
Вжиття заходів для ефективного розгляду та вирішення судового спору є обов`язком не тільки для держави, але й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі “Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії” зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Враховуючи те, що явка представників сторін в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, учасники були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для їх розгляду по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників інших учасників справи за наявними матеріалами.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, враховуючи наведені представниками сторін доводи, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги підлягають до часткового задоволення, а оскаржене рішення зміні, з огляду на наступне.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст вимог та ухвала суду першої інстанції.

Приватне акціонерне товариство “Тернопільський кар`єр” звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом до Збаразької міської ради про визнання припиненим права оренди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в зв`язку з анулюванням наказом Державною службою геології та надр України дії спеціального дозволу на користування надрами №134 від 28.01.2021, позивач втратив законі підстави для використання за цільовим призначенням земельної ділянки, наданої в оренду за спірним договором, у зв`язку із чим право оренди з 29.01.2021 слід визнати припиненим.
Виснуючи про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог місцевий господарський суд зазначив наступне:
- підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку, є випадки, встановлені законом або договором, і саме настання таких випадків зумовлює право сторони договору ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин .
- спеціальний дозвіл на користування надрами №364 від 18.10.1995 ПАТ “Тернопільський кар`єр” було анульовано наказом Державної служби геології та надр України від 28.01.2021 №134. Учасниками цього спору після анулювання спецдозволу на користування надрами не вдалося досягнути домовленостей щодо розірвання Договору в порядку за взаємною згодою.
- на час вирішення спору у справі №921/663/21 договір оренди № 93 був чинним, а відтак доводи позивача про припинення дії цього правочину з 29.01.2021 року судом оцінюються критично.
- після набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 у справі №921/663/21 законної сили законодавцем були внесені зміни не лише до Кодексу України про надра, а й доповнені існуючі на той час підстави для припинення права користування земельною ділянкою, що перелічені у статті 141 Земельного кодексу України.
- вирішуючи спір по суті у справі № 921/244/25 зважає, що за приписами ст. 26 Кодексу України про надра (в редакції Закону № 2805-IX від 01.12.2022) право користування надрами припиняється, зокрема, у разі анулювання спеціального дозволу на користування надрами. У разі припинення дії спеціального дозволу на користування надрами питання про припинення права користування земельною ділянкою вирішується у встановленому земельним законодавством порядку.
- 01.12.2022 Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства у сфері користування надрами”, у Земельному кодексі України частину 1 ст.141 доповнено пунктом “з”. Внаслідок цього, серед інших, підставою припинення права користування земельною ділянкою є припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами). Вказаний Закон набрав чинності 28.03.2023.
- у розділі “Зміна умов договору і припинення його дії” сторони договору №93 серед іншого обумовили, що його дія припиняється у разі: інших випадків, передбачених законодавством, і таким спеціальним законом у спірних відносинах є Земельний кодекс України, зокрема, пункт “з” статті 141. Оскільки Закон № 2805-IX про внесення змін у ст.141 Земельного кодексу України набрав чинності 28.03.2023, то відповідно право користування земельною ділянкою (оренда), як і договір оренди землі №93 від 09.12.2015, слід вважати припиненими з 29.03.2023, а не з 29.01.2021 як вказує у своїх позовних вимогах товариство.
- відповідачем не доведено, а судом не встановлено обов`язку позивача з проведення рекультивації, як передумову для припинення орендних правовідносин. А відтак, рекультивація землі не є перешкодою для припинення права користування надрами, якщо строк дії спеціального дозволу закінчився.
- обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, шляхом визнання права оренди припиненим є найбільш ефективним у спірних правовідносинах, оскільки його права порушуються наявністю відомостей про державну реєстрацію за ним права оренди земельної ділянки.
- щодо судових витрат на надання правничої допомоги, суд вказує адвокатом підтверджено виконання робіт по наданню послуг, проте позивачем не доведено їх реальність - дійсність понесення у межах розгляду даної справи як і їх необхідність, а також їх вартість. Суд критично оцінює обґрунтування адвокатських витрат, в частині ознайомлення з документами у справі та підготовка позиції у справі, консультування клієнта та погодження правової позиції у справі, підготовка та подання адвокатського запиту, оскільки це, на переконання суду, є складовою процесу підготовки та подання позовної заяви. Також суд зважає, на тривалість проведених у справі судових засідань, зокрема неодноразове відкладення розгляду справи, у тому числі, за клопотаннями позивача. Відповідно, приходить до висновку про часткове задоволення заяви позивача та присудження до стягнення зі Збаразької міської ради витрат на професійну правову допомогу адвоката в сумі 12 000 грн. Разом з тим, оскільки позов задоволено частково, то витрати на правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог, тобто в сумі 6 000 грн. 

Узагальнені доводи апелянта, заперечення інших учасників. 

Не погоджуючись із висновками місцевого господарського суду Збаразька міська рада подала апеляційну скаргу в якій зазначає про її ухвалення на підставі неповного з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, з огляду на наступне:
- ані Земельний кодекс України, ані Закон України “Про оренду землі”, ані Цивільний кодекс України, ані умови договору оренди землі № 93 не передбачають такої підстави припинення договору оренди, як анулювання або закінчення строку дії спеціального дозволу на користування надрами.
- судом не враховано і того, що перед зверненням до суду із позовною заявою від 17.04.2025 позивач посилався на листи із проєктом додаткової угоди та актами повернення земельної ділянки, що стосуються розірвання договорів оренди землі, а не припинення права оренди. І зазначені звернення були реалізовані як підтвердження заходів досудового врегулюванні спору при поданні позивачем позовної заяви у 2021 році, за результатами якої було відкрито провадження (справа №921/663/21) та винесено рішення Господарського суду м. Київ від 29.06.2022, що не визнано таким, що прийняте з порушенням норм матеріального чи процесуального права (постанова Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2022).
- відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено законом або договором, а частиною 3 цієї норми визначено, що у разі односторонньої відмови від договору повністю або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
- закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з істотною зміною обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, за істотної зміни обставин, натомість, анулювання спеціального дозволу на користування надрами не є істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, оскільки в момент укладення договору сторони виходили з можливості того, що така зміна обставин може настати.
- діяльність позивача, як юридичної особи не припинена та до видів його економічної діяльності віднесено добування піску, гравію глини і каоліну, а отже, здійснення позивачем господарської діяльності на орендованій земельній ділянці не є об`єктивно неможливим.
- приймаючи рішення, cуд не врахував, що обов`язковою умовою припинення договору є рекультивація земельної ділянки, адже відповідно статті 34 Закону України “Про оренду землі” у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Як вимогами чинного законодавства, так і умовами спірних договорів передбачено обов`язкову умову припинення договорів оренди землі для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, а саме орендар зобов`язаний здійснити рекультивацію орендованих земель.
- за відсутності виконання обов`язку з рекультивації право оренди не може вважатися припиненим, а відмова органу місцевого самоврядування у прийнятті земельної ділянки є правомірною, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
- суд безпідставно погодився із заявленими позивачем витратами на професійну правничу допомогу, незважаючи на відсутність належних доказів їх реальності, необхідності та розумності, виходячи із наданих позивачем доказів, що місять розбіжності, на які звертав увагу відповідач і які не були спростовані представником позивача, тому робимо висновок, що матеріали справи не містять належних доказів фактичного надання заявлених послуг,

Заперечуючи доводи апеляційної скарги ПАТ “Тернопільський кар`єр” подав відзив на апеляційну скаргу, в якому виклав наступні заперечення: 
- відповідач помилково посилається на статтю 141 ЗК України без урахування законодавчих змін, яких вона зазнала внаслідок ухвалення Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства у сфері користування надрами” від 01.12.2022, який набрав чинності 28.03.2023.
- анулювання спеціального дозволу на користування надрами також є підставою припинення права користування надрами, оскільки є достроковим припиненням строку його дії. Те, що слово “анулювання” тотожне слову “припинення” слідує і з того, що Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України “Про адміністративну процедуру” від 10.10.2024у тексті Кодексу України про надра слово “анулювання” замінено словами “припинення дії”.
- договором № 93 сторони визначили, що його дія припиняється у випадках, передбачених законодавством, про що зазначено у розділі “Зміна умов договору і припинення його дії” вказаного правочину. З огляду на таку домовленість сторін у поєднанні з положеннями пункту “з” частини першої статті 141 ЗК України, анулювання спеціального дозволу є підставою для припинення договору № 93 про яку сторонами досягнуто згоди.
- підставою для задоволення позову не була зміна істотних умов договору №93, а тому в цій частині посилання відповідача не відповідають фактичним обставинам справи.
- припинення дії спеціального дозволу позбавляє позивача можливості використовувати земельну ділянку згідно умов договору №93, адже даний правочин був укладений виключно з метою використання спеціального дозволу. Той факт, що діяльність позивача, як юридичної особи не припинена, зазначеної обставини не спростовує та не нівелює положень пункту “з” частини першої статті 141 ЗК України.
- щодо тверджень про те, що припинення дії спірного договору неможливе у зв`язку із тим, що для цього необхідна згода сторін, а відповідач не приймав про це відповідних управлінських рішень. При цьому відповідач посилається на постанову Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 904/7057/17. Вказані посилання відповідача є безпідставними, оскільки спростовуються умовами договору №93, яким сторони домовились, що його дія припиняється, в тому числі, у випадках, передбачених законодавством. Такий випадок настав після набрання чинності, вказаним вище Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства у сфері користування надрами” від 01.12.2022
- договором № 93 спірна земельна ділянка передавалася в оренду для
розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами. Доказів використання її не за цільовим призначенням матеріали справи не містять. Про відсутність таких доказів вказав і суд за наслідками вирішення спору у справі № 921/663/21.

Фактичні обставини справи вірно встановленні місцевим господарським судом.

Державною службою геології та надр України 18.10.1995 надано ПАТ “Тернопільський кар`єр” спеціальний дозвіл на користування надрами № 364 , що надавав право цьому товариству здійснювати видобування корисних копалин-піску у Черниховецькому родовищі на земельній ділянці площею 53,1 га на 2.5 км на захід від с. Чернихівці. Строк дії вказаного дозволу до 06.12.2033. 
12.05.2023 між Держгеонадрами та надрокористувачем укладено угоду про умови користування надрами з метою видобування корисних копалин (нова редакція за № 364 від 23.10.2019).
09.12.2015 між Тернопільською обласною державною адміністрацією (Орендодавець) та ПАТ “Тернопільський кар`єр” (Орендар) укладено договір оренди землі №93, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування на час дії спеціального дозволу на користування надрами (до 06.12.2033) земельну ділянку площею 8,0000 га з кадастровим номером 622488800:01:001:1111 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами за межами населеного пункту на території Чернихівецької сільської ради Збаразького району Тернопільської області. Підставою укладення цього договору є розпорядження голови Тернопільської обласної державної адміністрації від 30.11. 2015 № 728-од.
Згідно з пунктами 1, 2 розділу “Об`єкт оренди”, в оренду передається земельна ділянка площею 8,0000 га, розташована за адресою: за межами населеного пункту на території Черниховецької сільської ради Збаразького району Тернопільської області, кадастровий номер : 6122488800:01:001:1111.
Відповідно до розділу “Тернім дії договору”, договір укладено на час дії спеціального дозволу на користування надрами (до 06.12.2033).
Розмір орендної плати встановлюється у відповідному розрахунку, який є невід`ємною частиною цього договору, і становить 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 241705,80 грн (п.1 розділу “Орендна плата” укладеної угоди).
Земельна ділянка передається в оренду: для потреб, пов`язаних з користуванням надрами. Цільове призначення земельної ділянки: 11.01 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що пов`язані з користуванням надрами.
Умови збереження стану об`єкта оренди: використання земельної ділянки за цільовим призначенням, дотримання вимог збереження передбачених чинним земельним законодавством (розділ Договору “Умови використання земельної ділянки”).
У пункті 1 цього розділу учасники договірних відносин домовилися, що після припинення дії договору, орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду із проведенням рекультивації зазначеної земельної ділянки.
Зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку згідно з чинним законодавством України.
Пунктом 2 розділу “Зміна умов договору і припинення його дії” визначено, що дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи - орендаря.
Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законодавством.
Дія договору припиняється шляхом його розірвання за взаємною згодою сторін, або за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. (розділ Договору “Зміна умов і припинення його дії”).
Згідно Акта приймання - передачі без н/д орендодавець передав, а орендар прийняв земельну ділянку державної власності загальною площею 8,0000 га з кадастровим номером 6122488800:01:001:1111.
З 01.07.2021в силу законодавчих приписів у сфері земельних правовідносин, зазначена земельна ділянка передана у комунальну власність, а відтак з цієї дати її розпорядником та орендодавцем є Збаразька міська рада.
Листом Державної служби геології та надр України №б/н та б/д позивача повідомлено, що наказом Державної служби геології та надр України від 28.01.2021 №134 анульовано спеціальний дозвіл ПАТ “Тернопільський кар`єр” на користування надрами №364 від 18.10.1995.
17.06.2021 позивачем скеровано супровідним листом за №2043 Збаразькій міській раді пропозицію щодо розірвання договору №93 через анулювання спецдозволу №364 від 18.10.1995, до якої долучено додаткову угоду №1 від 08.06.2021.
17.09.2021 №03-4727/2.6 міська рада повідомила, що питання припинення договору оренди шляхом розірвання за згодою сторін може бути розглянуто на сесії міської ради при умові надання підтверджувальних документів щодо гарантії проведення рекультивації зазначеної земельної ділянки.
Не досягнувши домовленостей щодо припинення існуючих договірних відносин за взаємною згодою, орендар звернувся до суду з позовом про розірвання договору оренди землі №93 від 09.12.2015 площею 8,0000 га, кадастровий номер 6122488800:01:001:1111.
За наслідками розгляду цього спору у справі №921/663/21, рішенням Господарського суду міста Києва від 29.06.2022, яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.11.2022 та набрало законної сили, в задоволенні позовних вимог товариству відмовлено повністю та вказано, що анулювання спеціального дозволу на користування надрами не є істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, оскільки в момент укладення договору сторони виходили з можливості того, що така зміна обставин може настати.
В межах цієї справи позивач стверджуючи про припинення дії договору №93 з 29.01.2021 звернувся з відповідним позовом до суду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції. 

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Суб`єктивне цивільне право є мірою можливої поведінки у правовідносинах, в яких існує уповноважена і зобов`язана сторона. Суб`єктивні права встановлюються правовими нормами, їх особливістю є здатність вимагати від зобов`язаної сторони певної міри поведінки, у тому числі, з використанням примусу держави.
Поняття охоронюваного законом інтересу в логічно-смисловому зв`язку з поняттям суб`єктивного права визначено в Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.
Безпосереднє згадування в нормах права інтересів особи як об`єкта правового захисту в певній мірі прирівнює їх до суб`єктивних прав. Тобто законні інтереси, які не опосередковані правовими нормами, можна розглядати як доправову категорію, у якій інтерес передує правам та обов`язкам, тобто виступає як “суб`єктивне право, що може виникнути у майбутньому”.
Розмежовуючи поняття прав та інтересів, Конституційний Суд України в Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначив, що і суб`єктивне право, і пов`язаний з ним інтерес є дозволами. Але перше є особливим дозволом, тобто дозволом, що відображається у відомій формулі: “Дозволено все, що передбачено у законі”, а друге - простим дозволом, тобто дозволом, до якого можна застосовувати не менш відоме правило: “Дозволено все, що не забороняється законом”. Інтерес, навіть перебуваючи під охороною закону чи права, на відміну від суб`єктивного права, не має такої правової можливості, як останнє, оскільки не забезпечується юридичним обов`язком іншої сторони. Законний інтерес відбиває лише легітимне прагнення свого носія до того, що не заборонено законом, тобто тільки його бажання, мрію, потяг до нього, а отже - й не юридичну, а фактичну (соціальну) можливість. Це прагнення в межах сфери правового регулювання до користування якимсь конкретним матеріальним або нематеріальним благом. Відмінність такого блага від блага, яке охоплюється змістом суб`єктивного права, полягає в тому, що користування благом, на яке особа має право, визначається можливістю в рамках закону, а до якого має законний інтерес - без вимог певних дій від інших осіб або чітко встановлених меж поведінки.
Одним з таких законних інтересів є інтерес до правової визначеності у відносинах у суспільстві для знання та розуміння своїх прав й обов`язків, а також передбачуваності наслідків своїх дій чи бездіяльності.
Якщо дії або бездіяльність інших осіб створюють для особи правову невизначеність щодо її прав і обов`язків у відносинах із цими особами, така особа може звернутись до суду для захисту свого інтересу у правовій визначеності у відносинах із цими особами.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно із частиною другою статті 20 ГК України кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав і законних інтересів осіб. Такі права та законні інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. 
Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Особливість спорів про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань полягає в тому, що позивач просить суд підтвердити (визнати) існуючий стан прав і обов`язків у договірних відносинах з іншою стороною для правової визначеності сторін договору в цих відносинах, однакового розуміння ними своїх прав та обов`язків за цим договором.
Саме цим спори про захист інтересу у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань відрізняються від спорів про зміну, припинення правовідносин (наприклад, зміну, розірвання договору), коли договірні відносини між сторонами змінюються або припиняються внаслідок судового рішення.
Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання права. Норми частини другої статті 20 ГК України визначають такі способи захисту, як визнання наявності або відсутності прав.
Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
В межах цієї справи позивач звернувся до суду із позовом про припинення права оренди у зв`язку з закінченням строку дії договору. 
Згідно зі статтею 2 Закону України “Про оренду землі” відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
За змістом статті 13 Закону України “Про оренду землі” договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною другою статті 652 ЦК України визначено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони.
Іншими підставами для зміни або розірвання договору в судовому порядку, є випадки, встановлені законом або договором, і саме настання таких випадків зумовлює право сторони договору ініціювати в судовому порядку питання зміни чи припинення відповідних договірних правовідносин.
Відповідно до ст. 26 Кодексу України про надра (в редакції Закону № 2805-IX від 01.12.2022) право користування надрами припиняється, зокрема, у разі анулювання спеціального дозволу на користування надрами. У разі припинення дії спеціального дозволу на користування надрами питання про припинення права користування земельною ділянкою вирішується у встановленому земельним законодавством порядку.
В силу положень абзацу десятого частини сьомої статті 4-1 Закону України “Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності” (у редакції Закону, чинній станом на 28.01.2021) дія документа дозвільного характеру припиняється через десять робочих днів із дня прийняття (винесення) дозвільним органом рішення про анулювання такого документа, якщо інше не передбачено законом. В свою чергу, зі змісту статті 1 названого вище Закону випливає, що без наявності документу дозвільного характеру не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.
01.12.2022 Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення законодавства у сфері користування надрами”, у Земельному кодексі України частину 1 ст.141 доповнено пунктом “з”. Внаслідок цього, серед інших, підставою припинення права користування земельною ділянкою є припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами). 
Судова колегія акцентує увагу на тому, що предметом договору оренди землі №93 від 09.12.2015 сторони визначили, що земельна ділянка надається в строкове платне використання на час дії спеціального дозволу на користування надрами, а також у розділі “Зміна умов договору і припинення його дії” обумовили, що його дія припиняється в інших випадках, передбачених законодавством.
Враховуючи встановленні в межах цієї справи фактичні обставини, а саме факт анулювання спеціального дозволу на користування надрами 28.01.2021, в сукупності із встановленими законом підставами припинення права на користування земельною ділянкою, визначених ч.1 ст.141 ЗК України (з врахуванням змін), а також положеннями укладеного між сторонами договору оренди землі №93 від 09.12.2015, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. 
При цьому, судова колегія погоджується із висновками місцевого господарського суду, що після набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 у справі №921/663/21 законної сили законодавцем були внесені зміни не лише до Кодексу України про надра, а й доповнені існуючі на той час підстави для припинення права користування земельною ділянкою, що перелічені у статті 141 Земельного кодексу України.
Водночас, щодо моменту припинення права оренди позивача судова колегія не погоджується із висновками місцевого господарського строку щодо визначення такого строку з 29.03.2023 (день наступний за днем внесення змін до ст. 141 ЗК України, яким доповнено підстави для припинення права користування земельною ділянкою), натомість виснує, що зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду, якщо таке припиняється в судовому порядку, оскільки сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту їх припинення, якщо інше не встановлено договором або законом.
Спростовуючи твердження скаржника про відсутність доказів на проведення позивачем рекультивації землі, як підставу для відмови у припиненні зобов`язань між сторонами, судова колегія погоджується із висновками місцевого господарського суду в частині того, що рекультивація землі не є перешкодою для припинення права користування надрами, якщо строк дії спеціального дозволу закінчився. В свою чергу, в разі припинення дії спеціального дозволу на користування надрами, питання про припинення права користування земельною ділянкою вирішується у встановленому земельним законодавством порядку (стаття 26 Кодексу про надра).
Щодо розподілу судових витрат на надання правничої допомоги судова колегія зазначає наступне. 
29.05.2025 між адвокатом Заплітною Іриною Анатоліївною та ПАТ “Тернопільський кар`єр” на виконання договору про надання правничої допомоги у справі щодо припинення договору оренди земельно ділянки №04/25 від 10.02.2025 підписано акт №1 приймання - передачі наданих послуг, за даними якого адвокатом надані , а клієнтом прийняті наступні послуги: ознайомлення з документами у справі та підготовка позиції у справі; консультування Клієнта та погодження правової позиції у справі; підготовка та подання адвокатського запиту; підготовка та подання позовної заяви; підготовка та подання відповіді на відзив.
При цьому, у акті приймання передачі виконаних робіт вказано, що адвокатом частково виконано умови договору від 10.02.2025 на суму 10000,00 грн, які вже сплачено, що підтверджується платіжними інструкціями №9333 від 05.03.2025 на суму 5 000 грн та №10115 від 13.05.2025 на суму 5 000 грн.
Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією із засад (принципів) господарського судочинства (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Метою впровадження принципу господарського судочинства щодо відшкодування судових витрат є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 129 ГПК України).
Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).
В частині 5 ст. 129 ГПК України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, зокрема, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до приписів частини 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).
Згідно з ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Надаючи правову оцінку доказам наданим на підтвердження понесених позивачем судових витрат, судова колегія погоджується із висновками місцевого господарського та вказує, що надання таких послуг, як ознайомлення з документами у справі та підготовка позиції у справі, консультування клієнта та погодження правової позиції у справі, підготовка та подання адвокатського запиту, є складовою процесу підготовки та подання позовної заяви, відповідно витрати за їх проведення не можуть відшкодовуватися окремо як правова допомога.
Судом також враховано процесуальну поведінку представника сторони позивача, а саме неодноразове відкладення розгляду справи, в тому числі за його клопотанням. 
Підсумовуючи викладене та враховуючи заперечення Збаразької міської ради (вх.№4128 від 06.06.2025) подане на заяву щодо стягнення витрат на правничу допомогу, розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу у сумі 6 000,00 грн. є доведеним, підтверджений належними доказами та є співмірним, враховуючи обсяг виконаних робіт (наданих послуг), складність справи, витрачений адвокатом час для представництва інтересів позивача у цій справі в суді першої інстанції та відповідно до положень ст.129 ГПК України і з врахуванням часткового задоволення позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на його користь.

Загальні висновки суду апеляційної інстанції.
В порядку положень ч.4 ст. 277 ГПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у цьому рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження, беручи до уваги межі перегляду оскаржуваного рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що вимоги апеляційної скарги підлягають до часткового задоволення, а мотивувальна частина оскарженого рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.11.2025 у справі №921/244/25 зміні у викладеній в цій постанові редакції.

Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За результатами розгляду справи судова колегія виснує про наявність підстав для покладення судового збору на скаржника. 
Керуючись ст.ст.86, 129, 269, 270, 275, 277, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1 Вимоги апеляційної скарги Збаразької міської ради б/н від 23.12.2025 (вх. №01-05/3813/25 від 24.12.2025) – задоволити частково.
2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 26.11.2025 у справі №921/244/25 змінити, виклавши мотивувальну його частину у редакції цієї постанови, в решті оскаржене рішення залишити без змін.
3. Судовий збір покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України.
Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.
Повна постанова складена 12.03.2026

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.