Номер провадження: 22-ц/813/4419/26 
Справа № 511/2882/23
Головуючий у першій інстанції Ільяшук А. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
з участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Месропянцевої Ольги Володимирівни, представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 серпня 2024 року, постановленого під головуванням судді Ільяшук А.В., повний текст рішення складений 05 вересня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Роздільнянського районного нотаріального округу Іванова Альвіна Йосипівна про визнання недійсним заяв про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності у порядку спадкування за законом, -
в с т а н о в и в:
У вересні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2  звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заяв про відмову від прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності у порядку спадкування за законом, в якому просили:
- визнати недійсною заяву ОСОБА_1  від 28 серпня 2019 року, якою остання відмовився від прийняття спадщини після смерті дочки ОСОБА_4 на користь чоловіка померлої ОСОБА_3 ;
- визнати недійсною заяву ОСОБА_2  від 28 серпня 2019 року, якою останній відмовився від прийняття спадщини після смерті дочки ОСОБА_4 на користь чоловіка померлої ОСОБА_3 ;
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер: 244, видане 12 червня 2020 року приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу Одеської області Івановою А.Й.;
- визнати за ОСОБА_1  право власності на 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування свого позову зазначили, що з 19 жовтня 1962 року ОСОБА_1  перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1  у них народилась донька ОСОБА_5 .
Позивачі придбали для своєї доньки ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_6 будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який оформили на ОСОБА_6 .
Окрім того, позивачі забезпечили будинок усіма необхідними меблями та іншими речами, необхідними для проживання.
У 1995 році ОСОБА_6 та ОСОБА_4 розлучилися та ОСОБА_6 відчужив (подарував) спірний будинок на користь 
ОСОБА_7 подальшому, ОСОБА_4 вийшла заміж за ОСОБА_3 .
У 2015 році стало відомо, що ОСОБА_4 захворіла.
Разом з цим, відповідач не проявляв належного догляду за хворою дружиною, не був присутній під час проведення їй операцій.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, спадкоємцями першої черги були позивачі та відповідач.
28 серпня 2019 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що позивачам необхідно з`явитися до нотаріуса.
Того ж дня позивачі разом із відповідачем прибули до приватного нотаріуса Іванової А.Й. По дорозі до приватного нотаріуса, відповідач пояснив позивачам, що вони повинні написати заяву про прийняття спадщини.
Прибувши до нотаріуса, остання дала підписати позивачам заяви.
Поряд з цим, зміст заяв нотаріусом не роз`яснювався, через проблеми із зором, позивачі також самостійно їх не читали.
Через деякий час позивачам стало відомо, що у відповідача є нова дружина, яка повідомила їм, що у них жодних прав на вказаний будинок немає, а його власником є виключно відповідач.
Позивачі є інвалідами ІІ групи, а також особами похилого віку, та в період важкого стану у зв`язку із смертю доньки, відповідач у змові з нотаріусом або запевнивши останню у дійсності намірів позивачів, привіз позивачів до нотаріуса, де вони підписали заяви про відмову від спадщини.
При цьому, на момент складання заяв про відмову від спадщини позивачі абсолютно не розуміли значення своїх дій.
Судом до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача була залучена приватний нотаріус Роздільнянського районного нотаріального округу Іванова А.Й.
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 серпня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, адвокат Месропянцева О.В., представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції розглядаючи справу не перевірив належним чином зазначені позивачами підстави недійсності правочин, я написання заяви про відмову від права а спадщину внаслідок помилки яка вплинула на їх волевиявлення, оскільки позивачі при її написанні вважали, що підписують заяви про прийняття спадщини.
Також апелянт вважає помилковими висновки суду про те, що позивачі не надали до суду належні докази на підтвердження заявлених позовних вимог.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
В судовому засіданні, призначеному на 10 лютого 2026 року, в якому були присутні ОСОБА_1 , адвокат Осьмінін С.Д., який представляє інтереси ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , його представник – адвокат Магера Р.Ю., суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав судове засідання до 20 лютого 2026 року для ухвалення та проголошення судового рішення.
В судовому засіданні, призначеному на 20 лютого 2026 року, апеляційний суд у зв`язку з необхідністю повернувся до стадії розгляду справи та відклав розгляд справи на 17 березня 2026 року.
17 березня 2026 року справа слуханням була відкладена на 01 квітня 2026 року, у зв`язку з перебуванням судді Комлевої О.С. на лікарняному.
В судове засідання, призначене на 01 квітня 2026 року ОСОБА_3 , його представник - адвокат Магера Р.Ю., приватний нотаріус Іванова А.Й. не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 70 зв.б. т. 3).
До суду від адвоката Магери Р.Ю., який представляє інтереси ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою (а.с. 72 т. 3).
Колегія суддів залишає дане клопотання без задоволення, за відсутністю підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням не надання до суду належних доказів для її відкладення, а також приймаючи до уваги, що у судовому засідання 10 лютого 2026 року були присутні ОСОБА_3 , а також його представник – адвокат Магера Р.Ю., які надали апеляційному суду свої пояснення. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась судом обов`язковою.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Осьмініна С.Д., який представляє інтереси ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що в 1967 році у ОСОБА_1 та ОСОБА_2  народилась донька ОСОБА_8 (а.с. 158 т. 1).
ОСОБА_1 та ОСОБА_2  є інвалідами ІІ групи (а.с. 10, 21 т. 1).
Згідно копії договору дарування, ОСОБА_6 подарував ОСОБА_9 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 169-170 т. 1).
Факт володіння ОСОБА_10 вказаним житловим будинком підтверджується довідкою від 29 травня 2020 року № 4660, яка видана Роздільнянською міською радою Одеської області (а.с. 171 т. 1).
У 1995 році ОСОБА_3 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_11 , дружини - ОСОБА_11 (а.с. 157 т. 1).
В період шлюбу ОСОБА_4 захворіла, що підтверджується виписками із медичної картки стаціонарного хворого (а.с. 87-97, 108-114, 117-120 т. 1), та актами наданих послуг (а.с. 121-127 т. 1).
Відповідно до копії довідки серії 12 ААБ № 241153, ОСОБА_4 була інвалідом І групи, причина захворювання: загальне захворювання, та потребувала стороннього догляду (а.с. 115 т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, про що 08 серпня 2019 року складено відповідний актовий запис № 507 (а.с. 139 т. 1).
Як вбачається із матеріалів копії спадкової справи, 20 серпня 2019 року ОСОБА_3  звернувся до приватного нотаріуса Іванової А.Й. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , та зазначив, що окрім нього, спадкоємцями першої черги є позивачі (а.с. 150 т. 1).
28 серпня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2  звернулись до приватного нотаріуса з заявами про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с. 154-155 т. 1).
Відповідно до змісту вказаних заяв вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для них істотне значення, без застосування фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовились від прийняття спадщини з будь-яких підстав після смерті дочки ОСОБА_4 .
Нотаріусом було роз`яснено право відкликати цю заяву у строк, встановлений статтею 1273 ЦК України та зміст статей 225, 229-231, 233, 1273-1275 ЦК України.
Також суд надав належну оцінку поясненням свідків зі сторони позивачів, які були допитані у судовому засіданні, взявши до уваги, що жодний з них не був свідком відмови позивачів від спадщини.
Відмовляючи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини (згідно з частиною другою статті 1272 ЦК України). Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги (частина друга статті 1274 ЦК України).
Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.
Обман – це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачі, звернулись до суду з позовом, посилаючись на складання ними відповідно заяв про відмову від прийняття спадщини (після смерті їх доньки) внаслідок обману, що мав місце з боку відповідача, визначили правовою підставою позову правила статті 230 ЦК України, та на момент складання заяв вони абсолютно не розуміли значення своїх дій (стаття 225 ЦК України).
Судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 , усвідомлюючи значення своїх дій та маючи можливість керувати ними, розуміючи обставини, які мають для неї істотне значення, без застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку інших осіб, за своєю справжньою волею, відмовилася від належної їй частки спадкового майна, яка залишилася після смерті її доньки ОСОБА_4 , що підтверджується заявою, яка містяться в спадковій справі
Також із заяви вбачається, що ОСОБА_1 нотаріусом роз`яснено її право відкликати цю заяву у строк, встановлений статтею 1273 ЦК України та зміст статей 225, 229-231, 233, 1273-1275 ЦК України.
Також аналогічного змісту заяву підписав ОСОБА_2 та нотаріусом йому було роз`яснено право відкликати цю заяву у строк, встановлений статтею 1273 ЦК України та зміст статей 225, 229-231, 233, 1273-1275 ЦК України.
Згідно з частинами першою, п`ятою і шостою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Вказані обставини свідчать про обізнаність позивачів зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї.
Правом на відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини у встановлений законом строк позивачі не скористалися.
При цьому, суд вважав необхідним зазначити, що зміна думки щодо відмови від спадщини на користь якої здійснена така відмова, не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною.
Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.
А тому, врахувавши всі фактичні обставини, суд прийшов до висновку, що позивачами не доведено наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, і сам факт обману.
При цьому, правила статті 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи, судом було роз`яснено право позивачів заявити клопотання про проведення експертизи для встановлення можливості або неможливості усвідомлення значення своїх дій у день підписання заяв, однак таке клопотання заявлено не було.
На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову, оскільки позивачі, як спадкоємці за законом, скористалися своїм правом відмови від спадщини, не надавши до суду доказів того, що під час підписання заяв вони не розуміли значення своїх дій.
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  про те, що суд першої інстанції розглядаючи справу не перевірив належним чином зазначені позивачами підстави недійсності правочин, я написання заяви про відмову від права а спадщину внаслідок помилки яка вплинула на їх волевиявлення, оскільки позивачі при її написанні вважали, що підписують заяви про прийняття спадщини, колегія суддів залишає без задоволення, з наступних підстав.
В оцінці дотримання судом першої інстанції норм процесуального права щодо аналізу зібраних у справі доказів апеляційний суд врахував, що неподання стороною позивачів належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало однією з підстав для вмотивованого висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки саме зазначені позивачами обставини, а не висновки суду, ґрунтуються на припущеннях. Позивачі мали довести належними та допустимими доказами, що відповідачем порушені їх цивільні права, які підлягають захисту та поновленню.
Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для позивачів, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Також колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу адвоката Месропянцевої Ольги Володимирівни, представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 26 серпня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 20 квітня 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда